Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Смаль О.П., з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» про стягнення заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працює у відповідача з 05.08.2020 року, за фахом - електрослюсар підземний 4 розряду з повним робочим днем на підземних роботах по строковому трудовому договору, по теперішній час. 06.03.2022 року на підставі Указу Президента від 24.02.2022 року N«269/2022 [PERSON] призваний у Збройні Сили України під час загальної мобілізації. Відповідач починаючи з 06.03.2022 року до 18 липня 2022 року включно проводив нарахування і виплату середньої заробітної плати позивачу. 19 липня 2022 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-ІХ, який вніс ряд суттєвих змін до КЗпП. Серед ключових змін є те, що його положення скасували збереження середнього заробітку мобілізованим, на підставі чого відповідач помилково прийняв рішення зупинити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку. Позивач не може погодитися з таким рішенням. Частина 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, на час коли позивача було мобілізовано, передбачала що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час\~дії особливого\~періоду на\~строк до\~його закінчення\~або до\~дня фактичного\~звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», внесені зміни у частину 3 ст. 119 КЗпП України, в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. 06.03.2022 року позивач [PERSON] під час мобілізації отримав державні соціальні гарантії у вигляді збереження роботодавцем його середнього заробітку як працівника, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Норми частини 3 статті 119 КЗпП України на час його призову передбачали часовий проміжок часу - з часу призову до закінчення особливого період. \~ \~ \~ \~Воєнний стан не припинився, [PERSON] не звільнений і до сьогодні, за мобілізацією виконує свій обов`язок у відповідності до ст. 65 Конституції України яка передбачає що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України і що кожен громадянин відбуває військову службу відповідно до закону, зміни які були прийняті до норм частини 3 статті 119 КЗпП України до нього не застосовуються, гарантії які він отримав від держави, він має право отримувати до встановленого терміну (настання обставини - закінчення воєнного стану і його демобілізація, або його звільнення). На думку позивача рішення, яке прийняв відповідач, має розповсюджуються за своїм змістом на осіб, з числа робітників підприємства відповідача, які будуть мобілізовані після 18.07.2022 року, часу коли зміни до закону набули законної сили. Приймаючи до уваги вказане відповідач незаконно зупинив нарахування та виплату середнього заробітку [PERSON] . В порядку досудового врегулювання цього питання відповідач відмовився, на адвокатський запит від 18.07.2023 року про надання довідки про порядок розрахунку середнього заробітку, який було застосовано по відношенню до електрослюсаря підземного 5 розряду з повним робочим днем в підземних умовах [PERSON] та копії розрахункових листків за період з січня 2022 року по липень 2022 року про нарахування та утримання із заробітної плати [PERSON] , надав лист з відмовою від 20.07.2022 року за №936/07-01, порушені права не відновив, а тому позивач змушений звертатись до суду для відновлення порушених гарантій на підставі судового рішення та стягнення боргу по зарплаті. Позивач наводить\~попередній розрахунок\~заборгованості,\~на підставі\~розрахункових листків\~за січень,\~лютий,\~березень та\~квітень 2022\~року.\~Середньоденний заробіток,\~який застосований\~роботодавцем.\~Згідно розрахункового\~листа за\~березень 2022\~року роботодавцем\~нараховано середній\~заробіток за\~120\~годин 28008,\~00\~грн.\~/120\~=\~244,40\~грн.\~виходить середній\~заробіток за\~годину.\~У квітні\~2022\~року за\~126\~годин 29408,40\~грн.\~/\~126\~=\~244,40\~грн.\~на годину\~виходить середній\~заробіток.\~Що відповідає\~розрахунку у\~відповідності до\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати,\~затверджений постановою\~КМУ від\~08.02.1995\~№ 100\~за попередні\~два робочих\~місяці:\~23762,86\~(січень\~2022)\~+\~29025,30\~(лютий\~2022)\~=\~52788,16\~/216\~годин =\~244,39\~грн.\~за годину.\~Але у\~відповідності до\~офіційної інформації\~за березень\~2022\~року повинно\~було бути\~нараховано середній\~заробіток за\~22\~робочі дні\~(132\~години),\~тобто 30808,80\~грн.\~ 30808,80-28008,00=2800,80\~грн менше\~ніж повинен\~був нарахувати\~і виплатити\~роботодавець.\~Березень 2022\~року борг\~недоплата 2800,80\~грн.\~У квітні\~21\~робочий день,\~роботодавцем нараховано\~29408,40\~грн.\~ Інших розрахункових листів надано не було, на банківський рахунок надходили суми вже з проведеними утриманнями, а тому неможливо розрахувати всю заборгованість. Останній платіж було зроблено у липні 2022 року. \~ \~ \~ \~Судові витрати, які позивач вже поніс у зв`язку із зверненням до суду з цим позовом, це витрати на правничу допомогу адвоката у відповідності до договору і кошторису з розрахунком становлять 15000 грн. Розрахунок цих витрат наведено у кошторису до договору, які надаються до суду і які повинні бути стягнуті з відповідача у випадку задоволення позовних вимог. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Позивач просить суд стягнути з \~ \~ \~ \~відповідача \~ \~ \~ \~Товариства з \~ \~ \~ \~обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» на його користь борг по виплаті середньої заробітної плати за період з березня 2022 року по час постановлення рішення судом, та зобов`язати відповідача в подальшому з часу стягнення середнього заробітку за рішенням суду, проводити нарахування та виплату середньої заробітної плати [PERSON] на час виконання державних або громадських обов`язків на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період на час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 25.08.2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач працював на підприємстві з 05.08.2020 року. 06.03.2022 року [PERSON] призваний у ЗСУ під час загальної мобілізації. Відповідач з 06.03.2022 року до 18 липня 2022 року включно проводив нарахування і виплату середньої заробітної плати позивачу. 19.07.2022 року після внесення змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП України було припинено нарахування та виплату середньої заробітної плати. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ТОВ «Шахтобудівельна компанія» позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжується та діє на даний час. 1 липня 2022 року прийнято Закон України № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності 19 липня 2022 року. Цим Законом внесені зміни у ч. 3 статті 119 КЗпП України, а саме слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон набрав чинності 19.07.2022 року. Таким чином з 19.07.2022 року у відповідача відсутній обов`язок виплачувати середній заробіток [PERSON] , оскільки за такими працівниками зберігається лише місце роботи і посада. Отже, представник відповідача вважає, що дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року є правомірними. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Законом України від 01.07.2022 року не визначено особливостей застосування норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України, тому з дня набрання чинності цим законом за працівниками, призваними до дня набрання чинності Законом на військову службу зберігається лише місце роботи. \~ \~ \~ \~ Конституційний Суд України у рішенні від 09 лютого 1999 р. № 1-рп/99 вказує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 конституції України,\~за якою\~дію нормативно-правового\~акта в\~часі треба\~розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У рішенні від 03 жовтня 1997 р. № 4-зп Конституційний Суд України зазначає, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абзаци перший-другий пункту 4 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа про податки) від 05.04.2001 № З-рп/2001). У абзацах четвертому, п`ятому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури" від 28 січня 2016 року № 955-УІІІ зі змінами від 12 липня 2019 року № 5-р(І)/2019, Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Конституції України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не\~має зворотної\~дії в\~часі,\~оскільки не\~поширюється на\~безстрокові трудові\~договори,\~укладені до\~його прийняття.\~Таким чином,\~Закон спрямований\~на регулювання тих правовідносин; які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 р. № № 5-р/2018 зазначається, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права» (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016). При цьому, Урядом прийнято постанову від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. З метою уникнення дискримінаційних підходів стосовно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»\~від 01\~липня 2022\~року №2352-ІХ,\~припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним Законом є виправданим та відповідає Конституції України. З урахуванням вищевикладеного, представник відповідача робить висновок, що ТОВ «Шахтобудівельна компанія» правомірно зупинено з 19.07.2022 збереження заробітної плати за працівником, який був призваний на військову службу до дня набрання чинності Законом. Посилання позивача на прийняте рішення ТОВ «Шахтобудівельна компанія» про припинення йому виплати середнього заробітку з 19.07.2022 є помилковим та таким, що не заслуговує на увагу. Припинення збереження середньої заробітної плати пов`язано саме із скасуванням обов`язку, який виконувався на виконання приписів законодавства з метою дотримання встановлених вимог норм ч.3 ст.119 КЗпП України, а не на підставі прийнятого рішення підприємством. Представник звертає увагу на тому, що зберігання середнього заробітку до 19.07.2022 відбувалось не на підставі виданого та погодженого між роботодавцем та працівником наказу, а було наслідком реалізації приписів норм законодавства, що зобов`язували підприємство виконувати обов`язок зі збереження середньої заробітної плати. А тому у роботодавця і відсутній обов`язок погоджувати із працівником зупинення збереження середньої заробітної плати внаслідок скасування обов`язку передбаченого ч.3 ст. 119 КЗпП України. Крім того, зупинення збереження середньої заробітної плати позивачу не є зміною суттєвих умов праці з боку роботодавця, оскільки збереження середнього заробітку не було результатом домовленості між сторонами, а тому і припинення збереження середнього заробітку не потребує згоди на це працівника. Окрім цього, звертає увагу суду на те, що для припинення виплати середнього заробітку працівнику\~відповідно до\~внесених Законом України від 01.07.2022 № 2352- IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» змін до ч.3 ст.119 КЗпП України взагалі не потрібно було видавати розпорядчий документ або приймати якесь рішення, оскільки припинення нарахування та виплати середнього заробітку відбулось виключно на дотримання норм законодавства. \~ \~ \~ \~Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До судового засідання позивач, представник позивача та представник відповідача не з`явились. Представники позивача та відповідача надали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник позивача на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, представник відповідача проти позову заперечує в повному обсязі. Частиною 2\~статті 247\~ЦПК України\~передбачено,\~що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають не задоволенню з наступних підстав. [PERSON] з 05.08.2020 року працює у ТОВ «Шахтобудівельна компанія» електрослюсарем підземним 4 розряду з повним робочим днем на підземних роботах та строковому трудовому договору, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.22-26). 06 березня 2022 року [PERSON] призваний у Збройні Сили України під час загальної мобілізації (а.с.14-17). З матеріалів справи вбачається, підтверджується позивачем та відповідачем, що [PERSON] до 18 липня 2022 року проводилась виплата середнього заробітку як мобілізованому (а.с. 75-79). Підставою для звернення позивача до суду стало припинення виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року. \~ \~ \~ \~ Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються\~Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,\~Законом України\~\~«Про військовий обов`язок та військову службу»,\~Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Відповідно до частин першої-третьої\~статті 1 Закону України від 25 березня\~\~1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу»\~(далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади\~\~\~в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.\~Статтею 2 Закону № 2232-XII\~встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. У листі Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року «Щодо особливого періоду» зазначено, що особливий період в Україні настав із 17 березня 2014 року на підставі Указу № 303/2014 та триває, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації на Сході України. Саме з періоду оголошення Президентом України часткової мобілізації (17 березня 2014 року) відповідно до\~статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»\~пов`язано настання особливого періоду, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування у умовах мирного часу. Такий правовий висновок Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17. 24 лютого 2022\~року Указом Президента України № 64/2022\~на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на сьогодні. Статтею 65 Конституції України\~передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. КЗпП України\~надано визначення трудового договору. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Глава VII Закону № 2232-ХІІ\~врегульовує особливості призову під час мобілізації. Згідно із частиною другою\~статті 39 Закону № 2232-ХІІ\~громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті\~53\~і частиною другою статті\~57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті\~44, частиною першою статті\~54\~і частиною третьою статті\~63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою\~статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Частиною третьою\~статті 119 КЗпП України\~(у редакції, що діяла до 19 липня\~ 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу\~\~за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»\~(далі - Закон\~\~№ 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни до\~КЗпП\~та у частині третій\~статті 119 КЗпП\~слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Із набранням чинності\~Законом № 2352-IX\~відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні. Відповідно до частини першої\~статті 94 КЗпП України\~заробітна плата -\~\~\~це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в\~статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою. Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призову на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому\~законом\~розмірі. Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби. Враховуючи наведене та з огляду на те, що з моменту набрання чинності\~Законом № 2352-IX\~відсутні правові підстави для збереження середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності цим\~Законом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Суд зазначає, що відсутні підстави застосування до спірних правовідносин частини третьої\~статті 119 КЗпП України\~в редакції, що діяла станом на 24 лютого 2022 року. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту\~статті 58 Конституції України, викладеними у\~рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року\~\~\~\~№ 1-зп\~у справі про офіційне тлумачення статей\~58,\~78,\~79,\~81 Конституції України\~та статей 243-21, 243-22, 243-25 ЦПК України (у справі щодо несумісності депутатського мандата), від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої\~статті 58 Конституції України\~(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності)\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~(справа про податки), від 13 березня 2012 року\~\~\~№ 6-рп/2012 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) пункту 2 частини першої статті\~7, пункту 2 розділу\~VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами\~\~\~чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той\~закон\~або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія\~закону\~та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим\~законом\~або іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя\~статті 119 КЗпП України\~в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права. Відповідно до частини другої\~статті Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~(зі змінами, внесеними\~Законом від 01 липня 2022 року № 2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями\~43,\~44 Конституції України. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно із частиною першою\~статті 17 Конституції України\~є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) пункту 12 розділу I\~Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII\~сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю. У пункті 3 вказаного\~рішення\~зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в\~рішенні\~цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Оскільки положення частини третьої\~статті 119 КЗпП України\~у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності\~Законом № 2352-ІХ, відтак суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідач не порушив норми\~статті 58 Конституції України\~та\~ЦК України\~щодо незворотності дії\~закону\~в часі та правомірно припинив нарахування і виплати середнього заробітку позивачу з 01 серпня 2022 року. Зокрема, починаючи з 19 липня 2022 року відповідач позбавлений обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення частини третьої\~статті 119 КЗпП України\~виключені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог\~Закону № 2352-ІХ. Зазначені висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними\~\~\~у постановах від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22 (провадження\~\~\~\~№ 61-5606св23), від 06 вересня 2023 року у справі № 204/10983/22 (провадження\~\~№ 61-11200св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 332/1195/23 (провадження\~\~№ 61-11828св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження\~\~\~№ 61-6588св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 303/7508/22 (провадження\~\~№ 61-10153св23). Зважаючи на викладені норми\~закону, правові позиції Конституційного Суду України, Європейського суду з прав людини, Верховного Суду, посилання позивача на те, що дії відповідача звужують його права і свободи та призводять до погіршення становища внаслідок застосування положень\~Закону № 2352-ІХ,\~\~є необґрунтованими. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при зверненні до суду позивача було звільнено від сплати судового збору, позов залишено без задоволення відповідно до\~\~ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed