Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

Представник заявниці адвокат Євтушенко М.П., який діє на підставі ордеру серії СА №106176 від 22.09.2022р., звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси 18.10.2023р. із заявою, в якій просив встановити юридичний факт, що [PERSON] постійно проживала на час відкриття спадщини із спадкодавцем [PERSON] , включно до дня її смерті, яка настала [INFO] в м. Черкаси, Черкаської області. В обґрунтування вимог в заяві зазначається, що заявниця є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . З 2004 року і до дня смерті матері заявниця проживала разом з нею у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ця квартира належала на праві власності заявниці (1/3 частка) та померлій [PERSON] (2/3 частки). В період життя [PERSON] склала заповіт на ім`я своєї іншої доньки сестри заявниці [PERSON] . Після смерті [PERSON] ніхто із спадкоємців не звертався вчасно із заявою про прийняття спадщини, а заявниця вважала, що прийняла спадщину фактично. 11.08.2023р. заявниця звернулась до нотаріуса для оформлення спадкових прав, але нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки зареєстроване місце проживання заявниці не збігається із зареєстрованим місце проживання померлої. Натомість на теперішній час заявницею пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини. За таких обставин заявниця позбавлена можливості в інший спосіб, аніж судовий, підтвердити факт її постійного проживання разом з померлою матір`ю у їх спільній кватирі, що потрібно їй для реалізації права на спадкування. 23.10.2023р. Соснівський районний суд м. Черкаси постановив ухвалу про передачу матеріалів заяви до Придніпровського районного суду м. Черкаси за підсудністю. 17.11.2023р. судом відкрито провадження у справі. За клопотанням представника заявниці 11.12.2023р. судом постановлено ухвалу, якою витребувано у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. належним чином засвідчену копію спадкової справи №70/2023 після померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . Витребувані судом докази надійшли до суду 20.12.2023р. В судовому засіданні представник заявниці підтримав вимоги заяви та наполягав на їх задоволенні. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що повністю визнає вимоги заявниці. Пояснила, що заявниця є її сестрою та проживала разом з їх матір`ю у квартирі за адресою: [ADDRESS] , і здійснювала догляд за матір`ю, оскільки остання хворіла і потребувала догляду, а відтак прийняла спадщину після смерті матері. За клопотанням представника заявниці судом в судовому засіданні допитано в якості свідка [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає у квартирі [ADDRESS] . Вказала, що вона знає заявницю та її померлу матір, як сусідів, оскільки заявниця разом з померлою матір`ю проживала у квартирі [ADDRESS] все життя. Заслухавши пояснення учасників справи та свідка, перевіривши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини справи. Заявниця [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями відповідних документів, що видані органи державної реєстрації актів цивільного стану, які наявні у матеріалах спадкової справи №70/2023, номер у Спадковому реєстрі 71077705. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 19.11.1996р., що видане органом приватизації Придніпровського райвиконкому, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності заявниці (1/3 частка) та [PERSON] (2/3 частки). 12.05.2016р. [PERSON] склала заповіт, яким заповідала належні їй 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , своїй доньці [PERSON] .. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Причиною смерті [PERSON] є поліорганна недостатність, що підтверджується довідкою про причину смерті №866 від 31.10.2021р. /а.с. 10/. Протягом 2021 року [PERSON] хворіла на інсулінонезалежний цукровий діабет з порушенням периферичного кровообігу та неодноразово проходила стаціонарне лікування у КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» під час якого їй було проведено лікування з ампутацією пальців правої стопи: в період лікування з 17 по 29 червня 2021 року ампутовано 5 палець; в період лікування з 05 по 25 серпня 2021 року 4 палець; в період лікування з 15.09.2021р. по 13.10.2021р. 3 палець. Зазначені обставини підтверджуються відповідними медичним виписками /а.с. 9, 13, 14/. Протягом шестимісячного строку після смерті [PERSON] ніхто із спадкоємців не звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Згідно наявної в департаменті «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради інформації [PERSON] в період часу з 18.03.1981р. до 21.12.2021р. була зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Станом на 31.10.2021р. у такому житлі не було зареєстроване місце проживання інших осіб. Згідно наявних у паспорті громадянина України відомостей про зареєстроване місце проживання, [PERSON] з 07.04.2004р. також була зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , - проте з 29.10.2018р. її місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту опитування сусідів від 06.09.2023р. [PERSON] разом з [PERSON] фактично проживала з 2004 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] /а.с. 8/. Після смерті [PERSON] у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М. заведено спадкову справу №70/2023 (номер у Спадковому реєстрі №71077705) на підставі заяви [PERSON] від 11.08.2023р. Постановою від 14.08.2023р. нотаріус відмовив заявниці у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусу не надано належних доказів фактичного прийняття спадщини [PERSON] , а зареєстроване місце проживання померлої та [PERSON] не збігається. Оскільки на момент смерті [PERSON] за її зареєстрованим місцем проживання не було зареєстровано інших осіб, а фактичне проживання у такій квартирі [PERSON] не може бути підтверджено належним документом, то заявниця не може підтвердити фактичне прийняття спадщини після смерті матері, що створює перешкоди заявниці у реалізації її права на набуття у спадщину частки квартири, яка належала померлій, тоді як між спадкоємцями відсутній спір щодо прийняття спадщини. Надаючи оцінку доводам заявниці та встановленим обставинам справи суд виходить з наступного. За змістом ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (а. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця. Згідно ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка діяла на день відкриття спадщини) передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкодавця за місцем проживання позивача не може бути доказом того, що позивачка не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Зазначений висновок тлумачення законодавчих норм викладений у постанові Верховного Суду від 10.01.2019р. у справі №484/747/17. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що спірна квартира належала на праві спільної часткової власності заявниці та її померлій матері, де вони разом проживали на момент смерті останньої. Всі учасники справи та допитаний судом свідок, яка проживає у сусідній квартирі, а відтак є очевидцем обставин повсякденного життя заявниці та померлої [PERSON] , беззаперечно підтвердили спільне проживання та постійну участь заявниці у веденні спільного господарства з померлою. Зазначені обставини підтверджуються і дослідженими судом довідками з місця проживання, а також обставинами життя померлої, яка за своїм віком та станом здоров`я потребувала стороннього догляду. Крім того, заявниця з 2004 року тривалий час мала зареєстроване місце проживання в одній квартирі з померлою. Таким чином, враховуючи обставини місця проживання заявниці та померлої [PERSON] , а також наявність кровного родинного зв`язку між ними, суд приходить до висновку про об`єктивну доведеність факту спільного постійного проживання таких осіб разом в одному помешканні на момент смерті [PERSON] .. Заінтересована особа [PERSON] на користь якої померлою було складено заповіт щодо частки квартири, як спадкоємець першої черги не подавала заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а отже вважається такою, що відмовилась від спадщини. Натомість заявниця будь-яких заяв про відмову від прийняття спадщини не заявляла, але фактично проживала на момент смерті разом з матір`ю в одному помешканні, а відтак вважається такою, що прийняла спадщину і має право на спадкування як спадкоємець першої черги. При цьому [PERSON] підтвердила суду, що між нею та заявницею відсутній спір щодо порядку прийняття та поділу спадщини. Отже, системний аналіз змісту досліджених судом документів та встановлених обставин справи свідчить, що твердження заявниці про те, що вона фактично прийняла спадщину після смерті матері, оскільки на момент смерті проживала разом з нею, є достатньою мірою обґрунтованими. При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53). Тож суд вважає доведеним існування та правомірність факту проживання [PERSON] станом на день смерті [PERSON] в одному помешканні, а тому з метою усунення перешкод у реалізації заявницею її права на спадкування суд доходить висновку про можливість задоволення заявлених вимог. Таким чином, факт проживання заявниці разом з померлою [PERSON] на момент її смерті у квартирі за адресою: [ADDRESS] , доведений заявницею перед судом і у суду не виникає ніяких сумнівів з приводу правомірності заявлених заявницею вимог, а задоволення таких вимог сприятиме підтриманню публічного порядку в суспільстві та усуненню оспорюваності законних прав та інтересів заявниці, а тому її вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved