Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє адвокат,\~ звернувся у червні 2023р. до суду з позовом до ТзОВ «Еміграційний центр» про визнання недійсним Договору про надання інформаційно-консультативних послуг №ДВ2018-20180608 від 08.06.2018р., який підписаний під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, застосування наслідків недійсності правочину, розподілу судових витрат. Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку із зверненням ТзОВ «Еміграційний центр» у січні 2023р.\~ з позовом до суду до [PERSON] про стягнення боргу за договором №ДВ2018-20180608 від 08.06.2018р. у сумі 8000 доларів США, змушений здійснювати захист своїх прав та обов`язків з доведенням перед судом, що договір про надання інформаційно-консультативних послуг №ДВ2018-20180608 [PERSON] не підписувався у червні 2018 року. Такий ним був підписаний іншою датою, не з доброї волі та не задля отримання послуг по договору, а під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Так, ще у 2012-2013 роках позивач заповнив документи у розіграші [PERSON] карти. У 2018 році на адресу позивача надійшов лист від невідомих осіб про виграш [PERSON] карти та її викупу. Пізніше в середині серпня 2018 року йому здійснив дзвінок чоловік за іменем [PERSON] і запропонував зустрітись в м.Чернівці стосовно даного питання, на що позивач погодився. При зустрічі (орієнтовно середина серпня 2018 року), позивачу був показаний лист виданий 19.07.2018р. на його ім`я [PERSON] , але адреса відмінна від адреси позивача, адресований від Державного департаменту США. Щодо адреси куди був направлений лист, чоловік [PERSON] пояснив, що це фірма (відповідач) працює з питаннями отримання Грін карт, особа вимагала від позивача\~ «щоб він не мав проблем» оплатити 6000 доларів США, за викуп даного листа-повідомлення. Позивач погодився на вимоги вимагачів, підписання договору та оплати половини від заявленої суми 3000 доларів США (події щодо цього відбувались кінець серпня-початок вересня 2018р.), в офісі в м.Івано-Франківську він підписав договір та акт, однак другий примірник йому цих документів не надали, як і квитанції про отримання від нього половини суми в розмірі 3000 доларів США (які змушений був позичити). Після чого, позивачу віддали листа-повідомлення про запрошення на співбесіду, яку він успішно пройшов 05.09.2018р., була відкрита віза і виїхав на початку листопада 2018р. в США. Звідси, такий договір та акт він підписав під тиском представника відповідача, під впливом тяжких для позивача обставин (кабальний правочин) і на вкрай невигідних умовах, договір був прикриттям злочинного вимагання коштів відповідачем. Такий договір має дефект волі, за обставин психологічного насильства, а тому слід визнати його недійсним за ст.233 ЦК України. Також, такий договір є фіктивним за ст.234 ЦК України. До позову подана заява про поновлення процесуального строку, оскільки такого примірника не мав, а тільки отримав із судової справи у 2023 році. Ухвалою суду від 09.10.2023р. закрито підготовче провадження. Представник позивача в режимі ВКЗ у судових засіданнях позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача вимоги позову заперечив. Суду пояснив, що між сторонами викикли добровільні відносини, таким позовом позивач просто намагається уникнути цивільно-правової відповідальності, саме за сприянням по\~ виконанню відповідачем умов укладеного договору, позивач і пройшов успішно співбесіду, і йому була відкрита віза після проведеної співбесіди, при цьому посилання позивача на хворобу 08.06.2018р. не можуть бути прийняті, оскільки оперативне втручання було під місцевим наркозом, що дозволяло в цей день подолати незначну відстань з одного міста до іншого міста для підписання угоди. В зв`язку з наданням послуг відповідачем, позивачем пізніше 31.08.2018р. й був підписаний Акт наданих послуг на виконання умов договору. При цьому, відповідач в договорі закладає умови, які звільняють від будь-якої оплати у разі відмови від відкриття візи клієнту, однак і покладавє певні обов`язки оплати при відкритті візи за наявності наданих послуг для цього. Заслухавши пояснення, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 08.06.2018 року між ТзОВ «Еміграційний центр», в особі директора Борсукова Руслана Володимировича, який іменується Консультант, та [PERSON] , який іменується Клієнт, було укладено Договір про надання інформаційно-консультативних послуг №ДВ2018-20180608 (а.с.12-13). Оригінал даного договору оглянуто судом. Те, що даний договір підписаний позивачем не заперечується ним. Умовами даного договору сторони передбачили, що консультант зобов`язується надати клієнту інформаційно-консультативні послуги щодо умов та порядку отримання клієнтом імміграційної візи на право постійного проживання на території США, та правильного заповнення документів для подачі в посольство США, а клієнт зобов`язується оплатити консультанту надані послуги. Пунктом 1.3 договору визначено, що входить в інформаційно-консультативні послуги: надання консультацій та інформації, заповнення імміграційних форм, анкет, перекладу, здійснення підготовки клієнта для проходження співбесіди в посольстві США в м.Києві, формування пакету документів для представлення в посольстві, консультацій щодо дотримання вимог США, адаптації на місці при прибутті, отримання запрошень на роботу там тощо. Також, сторони визначили, що вартість послуг за даним договором оцінюються у 8000 доларів США в еквіваленті до гривні, які оплачуються протягом 18 місяців з моменту підписання акту приймання-передачі послуг (п.3.1,3.2 договору). Разом з тим, згідно п.3.4-3.6 договору, клієнт має право оплатити протягом 140- банківських днів з моменту підписання акту приймання-передачі послуг за даним договором, тоді сума оплати складає - 6000 доларів США, в еквіваленті до гривні, а у разі не оплати у даному порядку, вважається що клієнт здійснює оплату за п.3.1,3.2 договору. Дія договору визначена до 30.09.2018р., що співпадає і з датою в листі Державного департаменту США від 19.07.2023р. про отримання візи до 30.09.2018р. (в іншому разі така віза анульовується). Як пояснив представник відповідача на з`ясування строку дії договору, який співпадає зі строком отримання візи, в ході виконання умов договору консультанту завжди відомо такі дані щодо дати отримання візи клієнтом, оскільки вся інформація є відкритою і наявною в сторін. Так, представник позивача в обґрунтування позовних вимог доводив перед судом про те, що з кінця 2017 року невідомі особи телефонували [PERSON] декілька раз та повідомляли, що він виграв [PERSON] карту і для отримання документів необхідно провести оплату, на що він не реагував. Пізніше в середині серпня 2018 року йому здійснив дзвінок чоловік за іменем [PERSON] і запропонував зустрітись в м.Чернівці стосовно даного питання, на що позивач погодився. При зустрічі (орієнтовно середина серпня 2018 року), позивачу був показаний лист від Державного департаменту США виданий 19.07.2018р. на його ім`я - [PERSON] , але адреса отримувач зазначена [ADDRESS] , а позивач проживає за адресою [ADDRESS] . З долученого позивачем даної копії листа та перекладу на нього (переклад здійснений вже під час розгляду даної цивільної справи на замовлення сторони позивача) від Державного департаменту США датованого 19.07.2018р. на ім`я [PERSON] (а.с.81-84), консульський центр Державного департаменту США офіційно повідомив заявника (позивача) щодо подачі ним заяви на отримання візи ДВ-2018, та призначення співбесіди 05.09.2018року, оплати збору за участь у Диверсифікаційній лотареї у консульстві під час співбесіди. Чому вказана адреса іноземною установою\~ - по [ADDRESS] (із інтернету даний будинок двоповерховий, з підвальними приміщеннями), а не за адресою де був зареєстрований позивач, судом не могло бути з`ясовано (відправник не є стороною справи, а сторони такою інформацією не володіли), однак такий лист як стверджував позивач був наявний у ТзОВ «Еміграційний центр», звідси можна прийти висновку що дані стосовно осіб, які подавали документи для участі в розіграші так званої Грін карти, в т.ч. позивача який заповняв такі дані ще у 2012-13 роках, могли бути у відповідача як товариства, яке співпрацює з наданням інформації стосовно відкриття віз. Проте, це не може бути предметом доказування стороною позивача, так як дана сторона вказувала на факт укладення ним договору з відповідачем щодо цих послуг, проте: іншою датою, не з доброї волі та не задля отримання послуг по договору, а під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Тому, судом надано оцінку всім зазначеним позивачем обставинам стосовно недійсності даного договору. Так, щодо іншої дати підписання позивачем договору від 08.06.2018р. та не задля отримання послуг по договору, то слід зазначити наступне. Заперечуючи укладення такої угоди саме 08.06.2018р. та не заперечуючи факт підписання її орієнтовно вкінці серпня 2018р., сторона позивача надала докази перебування [PERSON] в лікарні м.Чернівці на амбулаторному лікуванні з 08.06 по 11.06.2018р., зокрема 08.06.2018р. (без зазначення години) оперативне лікування під місцевою анестезією (а.с.42-43,67-69). Суд\~ приймає такі докази як належні, водночас таке амбулаторне лікування не виключає можливість поїздки, а у разі якщо такий договір і був укладений зі сторони позивача іншою датою, тобто через наприклад як він доводив 2 місяці з дати зазначеної договором (точну дату позивач не вказав щодо підписання), то така обставина не може слугувати щодо недійсності правочину саме з цієї обставини, та не може слугувати\~ доказом на те, що в термін до 05.09.2018р. (день співбесіди в консульстві) такі послуги не могли бути надані відповідачем (позивачем не надано інших доказів, що такі послуги не можуть бути надані протягом одного чи декілька днів, тобто до 05.09.2018р., і що для такого необхідне виконання умов даного договору в часі не менше 2-х місяців). За ст.11,12,14 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є\~ договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Отже, кожна особа, в т.ч. позивач, вправі укласти договір чи не укладати такий, або підписувати договір з власними зауваженнями та розбіжностями стосовно його умов. Тим паче, не підписувати в подальшому Акт виконаних та наданих послуг, у разі якщо б такі не надавались та не здійснювати оплату за них. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Щодо того, як доводив представник позивача, що жодні послуги відповідачем не надавалися, то слід зазначити, що позивачем [PERSON] було підписано 31.08.2018р. і Акт виконаних робіт, оглянутий судом в оригіналі (а.с.102) та оплачено половини вартості від суми зазначеної договором 3000 доларів, як він сам і стверджував у змісті\~ позову та поясненнях представника позивача. Факт надання кількості послуг консультантом та оплати клієнтом в т.ч. частини, буде\~ предметом доказування у справі № 344/268/23 (за позовом ТзОВ «Еміграційний центр» до [PERSON] про стягнення боргу за договором а.с.24, яка зупинена до розгляду даної справи). При цьому, слід зауважити, що п.1.4 Акту прийому-передачі наданих послуг за договором від 08.06.2018р. зазначено, що клієнт підтверджує, що послуги йому надані належним чином, в повному обсязі, жодних претензійдо консультанта щодо виконання договору клієнт немає і зобов`язується сплатити кошти за надані послуги. Стосовно визнання недійсним Договору про надання інформаційно-консультативних послуг №ДВ2018-20180608 від 08.06.2018р., який підписаний позивачем як він доводив під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, то встановлено наступне. За ст.202, 203, 204, ч.2 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підставою недійсності правочину за ст.215 цього кодексу, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено вище, позивач\~ доводив, що оспорюваний правочин вчинений ним під впливом насильства за ст.231 ЦК України,\~ під впливом тяжкої обставини за ст.233 ЦК України, а також що такий правочин є фіктивним за вимогами ст.234 цього ж кодексу. Так, як вказує ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Крім того, для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Правочин, вчинений під впливом насильства, може визнаватися недійсним внаслідок відсутності волі самої особи на вчинення правочину, а волевиявлення, яке має місце, відображає волю не самого учасника правочину, а волю будь-якої іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину. Під насильством у даній статті\~ розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Різновидом насильства може вважатися службовий вплив керівника на свого підлеглого з метою спонукати останнього до укладення правочину шляхом застосування дисциплінарних стягнень, звільнення, зниження винагороди, пониження в посаді тощо. В чому полягало насильство при укладенні договору, що оспорюється, сторона позивача не довела перед судом, а втрата позивачем перспективи виїзду до США при неукладенні такого правочину, є припущенням, яке не доведене належним доказом, як і не наведено доказів безпосереднього причинного зв`язку між психічним чи фізичним тиском та волевиявленням сторони правочину щодо його підписання. Також за ст.233 цього кодексу правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Отже, позивачу для визнання правочину недійсним із підстав «вплив тяжкої обставини» та «вкрай невигідні умови», в сукупності необхідно мати такі підстави, які будуть використанні в суді, як докази, зокрема: 1. наявність у особи, що вчинює правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2. правочин, повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3. правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4. особа повинна\~ усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин,\~ тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Що треба розуміти під терміном «вплив тяжкої обставини» та «вкрай невигідні умови» для визнання недійсним правочину за ст. 233 ЦК України,\~ окрім вищевказаного, це що він\~ характеризується тим, що особа його вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 12 серпня 2021 року у справі № 910/13092/20. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2023 року у справі № 711/4680/21). Однак, строна позивача не довела перед судом жодної тяжкої обставини, які б могли вплинути на [PERSON] та спонукали його вчинити правочин на вкрай невигідних для нього умовах, а привабливість перспективи переїзду до США (саме дану обставину вказує представник позивача у позові яка змусила підписати договір та акт) не є такими тяжкими обставинами. Таким чином, наведені стороною позивача підстави позову про вчинення ним дій по укладенню договору, одночасно: внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску (стаття 231 ЦК України), а також під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст.233 ЦК України), є взаємовиключними, так як предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. Щодо фіктивності правочину. За ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (Постанова КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 Постанови КГС ВС від 09.04.2018 у справі № 903/394/18, від 17.11.2018 у справі № 911/205/18) Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 (провадження № 61-14079св20) зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. \~\~\~\~\~\~ Тобто, укладаючи договір, його сторони не бажають виникнення, зміни, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не збігається з їх внутрішньою волею. Позивачем в даній цивільній справі взагалі не доводилось перед судом в чому полягає фіктивність даного оспорюваного правочину та що дві сторони договору клієнт та консультант не бажали виконання умов договору про надання інформаційно-консультаційних послуг, і як в такому випадку сам позивач оплатив за його твердженням половину вартості за отримані послуги, якщо він їх не отримував. За ст.216,236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Постанова ВС від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц зазначає, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності ) має існувати в момент вчинення правочину. Застосування недійсності правочину як способу захисту викладено і в постанові КЦС ВС від 17.06.2021 в справі № 761/12692/17, а саме\~ для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до ствердного висновку, що задовольняючи вимогу про поновлення строку звернення до суду, у задоволенні позовної вимоги про визнання договору недійсним з підстав, визначених позивачем на підставі доводів позову, слід відмовити за недоведеністю. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений\~ та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі наведеного та ст.ст. ст.202, 203, 204, 215, 216, 231, 233, 234 ЦК України,

Outcome: dismissed