Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач зазначив, що 26.10.2021р. між сторонами укладено шлюб. Під час сумісного проживання разом сторонами також жив син відповідачки [PERSON] , 2020р.н. Позивач не є батьком цієї дитини, але доглядав і дбав про неї, позаяк відповідачка уходила з дому на тривалий час гуляти з подругами, верталася іноді п`яна, не приділяла дитині уваги та не піклувалася про сина. [INFO] в сторін народився спільний син [PERSON] . Відповідач покинула хлопчика в пологовому будинку, пояснивши, що дитина її не цікавить, забрала сина [PERSON] і пішла від позивача, пояснивши що хоче влаштувати особисте життя з іншим чоловіком, батьком [PERSON] . Дитину забирав з пологового позивач, він же опікувався новонародженим. Через місяць відповідачка повернулася до позивача, бо їй не було де жити, пояснила, що [PERSON] залишився в батька, а її вигнали, і вона хоче помиритися. Сторони намагалися примиритися, але свою асоціальну поведінку відповідачка продовжила, свої материнські обов`язки не виконувала, не годувала новонародженого сина, залишала його самого без догляду, не зважаючи на вік дитини уходила з дому на декілька днів і про своє місцезнаходження не повідомляла. Позивач робив їй зауваження про те, що він працює, тому вдома відсутній, і що таку малу дитину небезпечно залишати голодну і саму, але відповідачка на зауваження здебільшого не реагувала і правильних висновків зі своєї поведінки не робила. В жовтні 2022р. вона завагітніла, і під час її чергової відсутності [INFO] народила сина [PERSON] , якого залишила в лікарні. Про народження дитини позивача повідомили соціальні служби, і він забрав хлопчика з пологового будинку, а відповідач пояснила, що буде жити зі своїм першим сином [PERSON] та його батьком, якого кохає і з яким помирилася. Спільні діти сторін її не цікавлять. Вона склала у приватного нотаріуса заяву, якою не заперечувала, щоб сини [PERSON] та [PERSON] залишилися жити разом із позивачем, який буде їх виховувати та утримувати, а також не заперечує проти позбавлення її батьківських прав на дітей, і з 15.07.2023р. шлюбні відносини між сторонами остаточно припинені. З 27.07.2023р. позивач разом з синами проживає за адресою: [ADDRESS] ., і відповідач не змінила свого відношення до дітей. Вона проживає окремо, не цікавиться хлопчиками, не спілкується з ними, не надає коштів на їх утримання. Позаяк відповідачка свідомо ухилилася від виконання свої обов`язків з виховання та утримання малолітніх синів, позивач просить суд позбавити відповідачку батьківських прав на малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , і та стягнути з неї аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дітьми повноліття. Відповідач в судове засіданні не з`являлася неодноразово, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає, що наявних у справі матеріалів, зокрема, і нотаріально посвідченої заяви від.15.07.2023р. відповідачки про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав на дітей, достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, і, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Представник третьої особи - Управління - служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради - заявою просить розглянути справу без її участі, не заперечує проти задоволення позову, подала суду висновок № 5/6-195 від 30.10.2023р. про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно синів, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони уклали шлюб 26.10.2021р. (а.с.11). [INFO] в них народився син [PERSON] , [INFO] - син [PERSON] (а.с.13-14). 29.06.2023р. лікарями КП «Дніпропетровська обласна клімічна лікарні ім. І.І. Мечникова» ДОР складено акт про покинуту матір`ю [PERSON] , дитину [INFO] , із прізвищем [PERSON] (а.с.15). Згідно висновку № 02/1493 від 6.05.2022р, служби у справах дітей - Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, доцільно надати дозвіл [PERSON] (позивачу в справі) забрати малолітню дитину чоловічої статі, народжену [INFO] , на спільне проживання (а.с32). Суд не бере до уваги подані пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як свідків, позаяк це порушує принцип допиту свідків безпосередньо судом. Згідно з виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого - [PERSON] спостерігається у сімейного лікаря [PERSON] , на огляд приходить регулярно з татом (а.с.38). Батьком створені всі умови для проживання малолітніх дітей, про що в матеріалах справи мається акт обстеження житлово-побутових умов від 22.08.2022р. (а.с.37зв). Орган опіки та піклування надав суду висновок № 5/6-195 від 30.10.2023р. про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно синів, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.48-50). Відповідач нотаріально завіреною заявою від 15.07.2023р. не заперечує проти позбавлення її батьківських прав на дітей (а.с.19). Суд зазначає, що відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14-ти років. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16 Постанови № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітніх синів [PERSON] та [PERSON] , а саме: духовним, моральним та фізичним вихованням та розвитком синів не опікується, з дітьми не спілкується, не відвідує їх за місцем проживання, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування та оздоровлення дітей, не купує одягу, не надає необхідного для них грошового забезпечення. У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України зазначене підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав на дітей. Крім того, судом враховується і те, що що відповідачка свідомо не виправила свою поведінку відносно свого сина [PERSON] , [INFO] , хоча мала таку можливість під час проживання з дитиною, але залишала новонародженого самого на тривалий час, не годувала його і не доглядала за цим. Така її протиправна поведінка щодо дитини, яка в силу новонародженого віку є безпорадною і потребує постійного догляду, за критерієм поза розумним сумнівом може бути розцінена як загроза життю або здоров`ю дитини, відтак містить ознаки кримінального правопорушення. Тому суд, розглядаючи цю цивільну справу, дійшов висновку, що відповідачка, поклавши виховання своїх дітей на позивача, свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не бажає опікуватися дітьми та бути їм матір`ю. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду у з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач з дітьми разом не проживає, матеріальну допомогу на їх утримання не надає, долею дітей не цікавиться. Здоров`ям, духовним, моральним та фізичним вихованням та розвитком дітей не опікується, з синами не спілкується, не підтримує зв`язку, не бачить їх тривалий час, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Доказів протилежного суду надано не було. Згідно ч.3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Тому відповідачку слід позбавити батьківських прави на синів [PERSON] та [PERSON] , і стягнути з неї аліменти на їх утримання в розмірі, зазначеному позивачем, бо особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст. 166 СК України), і вимоги такі заявлені. З урахуванням викладеного, позиції відповідача, яка надала нотаріально завірену заяву про згоду із позбавленням її батьківських прав, що свідчить про те, що вона свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, а також приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування слід задовольнити позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved