Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

05.10.2023 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про визнання батьківства до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Верхньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 13.10.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 13.10.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 13.12.2023 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 13.12.2023 року в підготовчому судовому засіданні оголошено вступну і резолютивну частину рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати його батьком малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. Він познайомився з відповідачкою у 2012 році. Відповідачка приїздила до села Домоткань Кам`янського району Дніпропетровської області, де проживала її рідна бабуся, там вони і познайомились. Позивачка навчалась у вищому навчальному закладі м. Бєлгород. Через деякий час вони почали зустрічатись та перебували у близьких відносинах. Після чого він поїхав до відповідачки у м. Бєлгород та вони почали спільно проживати. В період спільного проживання у них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . На момент народження дитини він перебував на території російської федерації з пропущеним терміном перебування на її території, тому належним чином оформити народження дитини з записом відомостей про нього як про батька дитини у нього не було можливості. Тому відомості про батька дитини були записані зі слів матері. Він поїхав до України та знов в`їхав на територію російської федерації і тоді 03.11.2017 року вони з відповідачкою одружились на території російської федерації. В 2018 році його депортували до України, як такого, що пропустив термін перебування на території іншої країни і він разом з відповідачкою та дитиною повернувся до України. Так як відповідачка за походженням є народженою в Україні, вона отримала тимчасове посвідчення, що підтверджує її належність до громадянства України. Згідно довідки № 1008/20 про реєстрацію громадянином України [PERSON] , [INFO] згідно рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 20.10.2020 року разом з матір`ю [PERSON] набула громадянства України на підставі ч.1 ст.8 ЗУ «Про громадянство України. Відповідно до законодавства України [PERSON] є громадянином України з 20.10.2020 року. Під час народження дитини та пологів вони постійно перебували разом та проживали однією сім`єю. Він утримував родину та брав участь у вихованні доньки, надавав матеріальну допомогу. 03.11.2017 року вони з відповідачкою одружились на території російської федерації. Також у них з відповідачкою є спільний син [PERSON] , [INFO] . Відомості до актового запису № 3972 від 20.09.2016 року, складеного відділом записів актів цивільного стану Прикубанського внутрішньо міського округу міста Краснодара управління запису актів цивільного стану Краснодарського краю внесені на підставі заяви матері. Проте він є біологічним батьком дитини та бажає встановити своє батьківство по відношенню до неї, що і стало підставою звернення до суду. В підготовчому судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснивши, що в позовній заяві правильно викладені всі обставини справи та наведені доводи на їх обґрунтування. Він завжди був та є батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідачка, [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнала. Пояснивши. що позивач дійсно є біологічним батьком народженої нею дитини, [PERSON] , [INFO] . Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: представник Верхньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса ), в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вислухавши учасників розгляду справи, свідків, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] , дошлюбне прізвище « [PERSON] », народилася донька, яка була зареєстрована як [PERSON] . Народження дитини зареєстроване відділом записів актів цивільного стану Прикубанського внутрішньо міського округу міста Краснодара управління запису актів цивільного стану Краснодарського краю, що підтверджується копією свідоцтва про народження. Відомості про батька дитини внесені на підставі заяви матері, що підтверджується довідкою про народження № А-06351. Позивач та [PERSON] , в судовому засіданні підтвердили, що вони з 2012 року зустрічались та в подальшому почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачка також підтвердила, що саме позивач [PERSON] , є біологічним батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників . Оскільки позивач та мати дитини. [PERSON] , підтверджують факт спільного проживання їх як чоловіка і дружини та факт того, що позивач, [PERSON] , є біологічним батьком дитини, дані факти вважаються встановленими і доказуванню не підлягають. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 125 СК України Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за рішенням суду. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Пунктом 9 вказаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved