Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати за ним право на земельну частку (пай), із земель колишнього КСП ім. Кірова Знам`янської Другої селищної ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за рахунок земель запасу Знам`янської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 05.01.1994 по 01.12.1998 був членом КСП ім. Кірова, розташованого в смт. Знам`янка Друга Кіровоградської області, працював на посаді тракториста. Нещодавно від своїх колишніх колег позивач дізнався, про те, що колишні члени КСП, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку мають право на земельну частку (пай) у вказаному КСП. Оскільки позивач був членом КСП, він має право на отримання земельної частки (паю), однак з невідомих йому причин не був включений до списків членів КСП, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю, що позбавило його на отримання земельної частки (паю). Просить поновити строк для звернення до суду. Вказав, що статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Про виникнення свого права на земельну ділянку пай стало відомо позивачу у 2022 році та він повчав збір необхідних документів для подання заяви до суду з ціллю захисту своїх законних прав та інтересів. Але 24.02.2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України та було оголошено про воєнний стан по всій території України, що в свою чергу викликало певні перешкоди у зборі необхідних документів. Організації та державні установи призупиняли свою діяльність, не здійснювали прийом громадян та були аварійні відключення світла, які унеможливлювали їх роботу. В ході обставин які склалися позивач не зміг зібрати необхідний пакет документів у найкоротший строк. Тому просить суд вважати поважною причиною пропущення строків позовної давності. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій підтримав заявлені вимоги та просить справу розглядати у його відсутності, судові витрати просить залишити на його рахунок. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник надав заяву, відповідно до якої не заперечив проти задоволення позовних вимог та просить суд розглядати справу без його участі, вирішення питання залишив на розсуд суду. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до трудової книжки [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , протоколом № 1 від 05.01.1994 прийнятий в члени КСП ім. Кірова на посаду тракториста. Виключений з членів колгоспу за власним бажанням відповідно протоколу №1 від 05.01.1997 (запис 6 та 7 в трудовій книжці на сторінці 7). На підставі рішення Знам`янської селищної ради народних депутатів від 27.09.1995 №24 колективному сільськогосподарському підприємству ім. Кірова видано Державний акт на право колективної власності на землю серії КР-3 №000008 від 19.01.1996. Листом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.02.2022 за №1209/290-22 надана інформація, що згідно з додатком №1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії КР-3 №00000008 [PERSON] не був внесений до списку громадян\~членів КСП імені Кірова на території колишньої Знам`янської Другої селищної ради Знам`янського району Кіровоградської області. Відповідно до книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП імені Кірова на території колишньої Знам`янської Другої селищної ради Знам`янського району Кіровоградської області, запис про реєстрацію сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] відсутній. Архівний відділ Знам`янської міської ради Кіровоградської області листом від 18.08.2022 №01-40/1523/5 повідомив, що у протоколах засідань правління підприємства та протоколах загальних зборів КСП ім. Кірова за 1994-1997 роки інформація та виписки засідань протоколів, щодо прийняття та виключення [PERSON] в члени та з членів КСП ім. Кірова відсутні. в книгах обліку трудового стажу колгоспника [PERSON] значиться членом колгоспу ім. Кірова з 05.01.1994. Відповідно до архівних довідок №01-40/1569/5/2 від 24.08.2022 та №01-40/1569/5/1 від 24.08.2022 у документах архівного фонду «Колгосп ім. Кірова(КСП ім. Кірова)» у відомостях нарахування заробітної плати колгоспникам за період з січня 1994 року по листопад 1998 року значиться [PERSON] , його кількість відпрацьованих людино-днів та заробітна плата. Також [PERSON] значиться як член колгоспу у документах архівного фонду «КСП ім. Кірова (КСП ім. Кірова)» у книгах обліку трудового стажу з 05.01.1994 по 1998 рік. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] був членом КСП ім. Кірова з 05.01.1994 по 05.01.1997, однак не був включений до списку громадян\~членів КСП імені Кірова на території колишньої Знам`янської Другої селищної ради Знам`янського району Кіровоградської області, які мають право на земельну частку (пай) неправомірно. Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст.14 Конституції України). Згідно зі ст.1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 (далі ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ №2114-ХІІ від 14.02.1992, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Згідно з положеннями ч.ч.9, 10 ст.5 ЗК України (1990 року), кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч.6, 7 ст.6 цього Кодексу. Частинами 6, 7 статті 6 ЗК України (1990 року) передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До Державного акта додається список цих громадян (ч.2 ст.23 ЗК України 1990 року). Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі(на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (п.17 розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами Цивільного кодексу України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку(пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, що була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку(пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифікату, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Крім того, документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку(пай). Право на\~земельну частку\~(пай)\~мають тільки\~члени недержавного\~сільськогосподарського підприємства,\~а надання\~права на\~земельну частку\~(пай)\~здійснюється відповідно\~до \~встановленого членства\~в підприємстві. Відповідно\~до ст.\~ 5\~Земельного кодексу\~України та\~згідно \~з \~пунктом \~3\~ -\~ 5\~ Рекомендацій\~ по\~ складанню\~ проектів\~роздержавлення і\~ \~приватизації \~ земель\~ \~сільськогосподарських підприємств\~ і\~ організацій\~при передачі\~земель у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~місцевими радами\~ на\~своїй \~території \~створюється резервний\~фонд земель\~за погодженням\~місця розташування\~з землекористувачем\~у розмірі\~до 15\~відсотків площі\~усіх сільськогосподарських\~угідь,\~включаючи угіддя\~в межах\~відповідних населених\~пунктів. Землі резервного фонду перебувають у постійному користуванні колишніх землекористувачів (сільськогосподарських підприємств) і призначаються для подальшого перерозподілу і використання за цільовим призначенням, для індивідуального житлового будівництва, ведення особистого підсобного господарства, городництва в межах граничних розмірів, визначених статтями 56, 59 та 67 Земельного кодексу України. Статтею 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 ( 720/95 ) «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що створений під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. У п. 3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року N 122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю). Разом з тим громадянам земельні ділянки в натурі (на місцевості) можуть виділятися із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, але за рахунок земель резервного фонду саме колишнього колективного сільськогосподарського підприємства. Пунктом 24\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~16\~квітня 2004\~року N\~7\~«Про практику\~застосування судами\~земельного законодавства\~при розгляді\~цивільних справ» передбачено, що при неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7\~Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є, зокрема орган, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі. Відповідно до п.21 Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Відповідно до частини 6 статті 13 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» за позовом\~власнику невитребуваної\~земельної частки\~(паю)\~або його\~спадкоємцю у\~разі пропуску\~строку для\~оформлення права\~власності на\~земельну ділянку\~з поважної\~причини суд\~може визначити\~додатковий строк,\~достатній для\~такого оформлення.\~У разі\~відсутності земель\~сільськогосподарських угідь\~колективної власності\~така земельна\~частка (пай)\~може бути\~виділена в\~натурі (на\~місцевості)\~за рахунок\~земель запасу\~комунальної власності\~відповідної територіальної\~громади (за\~наявності таких\~земель). Таким чином суд приходить до висновку, що позивач мав право на земельну частку (пай), як колишній член колективного сільськогосподарського підприємства, при розпаюванні землі його не було включено до списків членів колгоспу які мають право на земельну частку (пай) з невідомих причин, іншим чином вирішити дане питання не представляється позивачеві можливим, тому суд вважає захистити право позивача в судовому порядку. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з вимогами ст.71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.ст.71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові - ч.4 ст.267 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки - ст.257 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У відповідності до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки порушення права позивача на отримання земельної частки (паю) є триваючим правопорушенням, то право на позов про визнання такого права виникає з дня коли особа дізналася про порушене право та до моменту його усунення. Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1996 році, але про порушення свого права він дізнався в 2022 році. Відповідно до листа виконавчого комітету Знам`янської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 19.09.2022 позивач звертався до міської ради 16.08.2022, на що йому повідомлено, що для вирішення даного питання рекомендовано звернутися до архіву для подальшого звернення до суду. Відповідач не заявляв про застосування строків позовної давності. Таким чином, трирічний строк для позовної давності позивачем не пропущений. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. однак, через те, що позивач виявив бажання залишити судовий збір на свій рахунок, судь вважає не стягувати з відповідача судковий збір на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved