Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~01.11.2023 року позивач [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що він та відповідач [PERSON] з 07.08.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.10.2023 року було розірвано. Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі ними було набуто квартиру, загальною площею 37,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно зареєстроване за відповідачкою, проте квартира є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки у ній рівні. Добровільно провести поділ спільної квартири, придбаної під час перебування у шлюбі, вони з відповідачкою не змогли, а тому він змушений звертатися до суду із цим позовом. Просить суд, в порядку поділу майна подружжя, визнати квартиру, загальною площею 37,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за кожним з них право власності на 1/2 частку вказаного майна. За наслідками розгляду справи просить також стягнути з відповідачки на свою користь судові витрати по справі, з яких 8052 грн. судовий збір та 7600 грн. витрати на правничу допомогу. \~ \~ \~ \~Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.12.2023 року у Підгайцівської сільської ради Луцького р-ну Волинської обл. було витребувано належним чином засвідчені копії документів, на підставі яких 29.07.2020 року реєстратором Підгайцівської сільської ради Луцького р-ну Волинської обл. було зареєстровано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер нерухомого майна 2136125007228) (а.с. 31-32). \~ \~ \~ \~15.12.2023 року на виконання вищевказаного судового рішення від Підгайцівської сільської ради Луцького р-ну Волинської обл. надійшли на адресу суду витребувані документи (а.с. 37-51). \~ \~ \~ \~26.12.2023 року представником позивача було подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи доказів для визначення розміру витрат на правничу допомогу (а.с. 53-57). \~ \~ \~ \~26.12.2023 року представником відповідача було подано до суду заяву про визнання позову. У вказаній заяві останній також просить зменшити розмір судових витрат з огляду на таке. Зазначає, що його довірителька позов визнає; справа є незначної складності та не потребує збирання великого обсягу доказів, а також значної затрати часу на підготовку позову; подання даного позову є формальним, оскільки неможливість проведення поділу майна подружжя зумовлене перебуванням [PERSON] за кордоном. У зв`язку з визнанням позову, також просить вирішити питання про повернення позивачу 50 % сплаченого судового збору (а.с. 58-59). До початку підготовчого засідання представником позивача було подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги він підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 60). Від представника відповідача до початку підготовчого засідання також надійшла заява з проханням розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги визнає (а.с. 61). Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки у підготовчому засіданні від сторони відповідача надійшла заява про визнання позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 07.08.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом РАЦС Луцького МУЮ за актовим записом № 1004 (а.с. 7). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.10.2023 року в цивільній справі № 161/15399/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 8-10). Згідно відомостей з ЄДРСР дане судове рішення набрало законної сили 09.11.2023 року. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 07.08.2005 року по 09.11.2023 року. Судом також встановлено, що 29.07.2020 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 37,6 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Про дану обставину свідчить відповідна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 351300494 від 20.10.2023 року (а.с. 11-13). У своєму позові [PERSON] ставить питання щодо розподілу спірного нерухомого майна, як спільного майна подружжя, яке в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу було набуте останньою у власність, шляхом визнання за кожним з них право власності на 1/2 частку квартири. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. В ході розгляду справи представником відповідачки не заперечувалася та обставина, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі на час придбання спірного майна та що вказане майно придбано за спільні кошти подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Отже, суд вважає доведеним, що на квартиру [ADDRESS] поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними. Таким чином, вищевказане майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому є усі передбачені законом підстави для визнання за кожним з них права власності на 1/2 частку спірної квартири. При цьому, суд, у відповідності до вимог 206 ЦПК України, приймає до уваги визнання позову відповідачем та вважає, що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За наведених обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Судом встановлено, що між адвокатом Самолюком В.В. та позивачем [PERSON] 21.10.2023 року було укладено Договір про надання правової допомоги № 20231021-1, на підставі якого адвокат здійснював представництво свого довірителя в межах розгляду даного спору (а.с. 6). Як вбачається із опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 26.12.2023 року, адвокат Самолюк В.В. надав [PERSON] правничі послуги, які складаються з наступного: збирання та систематизація доказів у справі 2 год.; підготовка та подання адвокатського запиту 1 год.; підготовка позовної заяви 3 год.; подання позовної заяви до суду 1 год.; участь в судовому засіданні 1 год. Загальна кількість затраченого часу адвоката у зв`язку з розглядом даного спору склала 8 годин (а.с. 53). Сторони Договору про надання правової допомоги № 20231021-1 від 21.10.2023 року обумовили, що загальна вартість правничих послуг становить 7600 грн. (а.с. 54). Факт сплати [PERSON] на користь адвоката Самолюка В.В. 7600 грн. на виконання Договору про надання правової допомоги № 20231021-1 від 21.10.2023 року підтверджується відповідними платіжними документами № beatles.501345148 від 30.10.2023 року та № beatles.514758419 від 06.12.2023 року (а.с. 55, 56). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є частково обґрунтованими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на складність даної справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціною позову та значенням справи для сторони, суд вважає обгурнтованим розмір витрат на правничу допомогу, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, становить 3800 грн. При вирішенні питання розподілу судових витрат між сторонами суд також приймає до уваги доводи, викладені представником відповідача у заяві про зменшення розміру судових витрат від 26.12.2023 року. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідачем до початку розгляду справи по суті було визнано позов, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні даного позову. Питання щодо повернення сплаченої суми судового збору вирішується згідно з Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 1650/24182. Згідно з п. 3 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. За наведених обставин, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі, а саме: 4026 грн. судового збору та 3800 грн. витрат на правничу допомогу. Крім того, суд вважає можливим повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 4026 грн. На підставі\~ст.ст.\~57,\~60,\~61,\~65,\~69-71\~СК України,\~

Outcome: partial