Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат, пов`язаних з проведенням ремонтних робіт, згідно якого просить суд: - стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] , суму, витрачену на проведення ремонту в будинку в розмірі 215\~744 грн.; - стягнути відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму витрачену на проведення будівельної експертизи; - стягнути відповідача [PERSON] на користь [PERSON] суму витрачену на сплату судового збору та правничу допомогу. Позов обґрунтований тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 19.07.1997, від якого мають двох доньок, 1998 та 2014 року народження. У 2006 році до позивача звернулись друзі та запропонували доглянути одного похилого чоловіка та повідомили, що з ним проживають його син з дружиною, які постійно його ображають, не годують, виселили проживати в сарай. Позивачем було прийнято рішення доглянути чоловіка похилого віку [PERSON] , після цього вона вмовила чоловіка [PERSON] про спільний догляд. В період з 2006 по 2007 роки подружжя доглядали та піклувались про нього. Після смерті [PERSON] у 2007 році відкрилась спадщина, позивач після звернення до нотаріальної контори дізналась, що [PERSON] склав заповіт на ім`я [PERSON] . Позивач вказує в позові, що в період з 2012 по 2014 вони провели невеличкий ремонт для підтримки будинку. У 2014 році вона замовила у ФОП [PERSON] загальний кошторис на проведення капітального ремонту будинку, з яким категорично не погодився [PERSON] . У 2014 році, розуміючи про необхідність проведення ремонту будинку та знаючи свого чоловіка, що у нього пройде ідея продавати будинок, позивач власними силами почала здійснювати ремонт, домовлялась з будівельними компаніями про проведення першочергових етапів ремонту та закуповувати необхідні будівельні матеріали для ремонту. На момент отримання спадщини відповідачем [PERSON] станом на 2007 рік відповідно до технічного паспорту на будинок, інвентаризаційна вартість будинку становила 25979,00 грн. Спадкова вартість заявлена нотаріусом в момент отримання спадщини [PERSON] становила 82108,00 грн. на 2013 рік. Перед початком проведення поточного ремонту, інвентаризаційна вартість будинку становила 55103, грн. згідно довідки КП «БТІ» Чорноморської міської ради Одеської області від 14.05.2019 №555. Після проведення капітального ремонту в період з 2014 по 2019, інвентаризаційна вартість будинку становила 133\~451,00 грн. В період з 2014 по 2019 роки у разі проведення позивачем капітального ремонту будинку, його вартість збільшилась на 78\~348,00 грн. Позивач вказує в позові, що у 2015 році відповідач з формальних підстав звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Після розлучення вона разом з дітьми залишилась проживати в спірному будинку, в якому вони проживали до вересня 2020 року. [PERSON] за допомогою приватної охорони 23.09.2021 зламав дверний замок, вигнав на вулицю дітей та позивача, вивіз їхні особисті речі, чим порушив право позивачів на проживання та користування будинком. Про дані обставини позивач зверталась до відділу поліції із заявами про кримінальний злочин. Позивач звернулась до судового експерта щодо подання судової будівельно-технічної експертизи та згідно висновку: - встановлено перелік та об`єми ремонтно-будівельних робіт, які виконувались у спірному житловому будинку в період з 2014 по 17.07.2015, встановлено їх вартість, яка складає 82\~583,00 грн.; - встановлено перелік та об`єми ремонтно-будівельних робіт, які виконувались у спірному житловому будинку в період з 17.07.2015 по теперішний час, встановлено їх вартість, яка складає 87\~376,00 грн.; - визначено вартість домоволодіння [ADDRESS] , яка становить 343\~539,00 грн. Позивач, посилаючись на те, що вона має право претендувати на визнання об`єкту спільною сумісною власністю, з підстав, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної власності на майно набуте за час шлюбу, звернулася до суду з відповідним позовом. Представник відповідача [PERSON] адвокат Боднар М.О. 10.07.2023 надав до суду відзив на позов, просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі (а.с.38-43 т.2), посилаючись на те, що доводи наведені в позові не відповідають дійсності. Відповідач вказує у відзиві, що з [PERSON] його в 2006 році познайомив його друг [PERSON] , з яким вони працювали разом в ТОВ «БАСТІОН» в м. Іллічівську, якого про це в свою чергу попросив [PERSON] . Відповідач познайомився з [PERSON] особисто, прийняв рішення доглядати його. З 2006 і по день смерті [PERSON] , [PERSON] здійснював догляд за ним особисто, а не разом з позивачем, як вона стверджує, особисто приносив йому їжу, одяг, переодягав, мив, зробив ремонт в приміщенні де той жив, відремонтував піч, замінив двері, привозив йому ліки. Позивач ніколи в цьому не приймала участь, тому, що [PERSON] хворів на важку запущену форму туберкульозу, і вона боялася заразитися від нього. Також, відповідач стверджує у відзиві, що доводи позивача, що з 2012 по 2014 роки вони провели поточний ремонт, а позивач склала кошторис на капітальний ремонт будинку, а відповідач був проти цього, тому що мав наміри продати будинок, не підтверджено жодними доказами. В будинку був зроблений косметичний ремонт, за особисті кошти відповідача, а саме: поклейка шпалер, пофарбування вікон, дверей, тому що позивач була проти ремонту. Суперечливими є доводи позивача про те, що вона добре знаючи, що відповідач хоче продати будинок, стала швидко робити ремонт (навіщо робити ремонт, якщо будинок продається). Також, позивачем, не надано доказів, що в період 2014-2019 роках у разі проведення ремонту будинку його вартість збільшилась на 78\~348,00 грн. та незрозуміла заявлена позивачем ціна позову у сумі 215\~744,00 грн., яка також нічим не підтверджена. Позивач переслідує мету з 2016 року відібрати у відповідача будинок, що підтверджується тим, що в Іллічівському міському суді Одеської області розглядалася не одна цивільна справа з аналогічного предмету спор, а саме: цивільна справа №501/1508/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування вартості проведених ремонтних робіт, в рамках цієї справи Одеським апеляційним судом винесено постанову від 08.06.2022, якою скасовано заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19.09.2016, в задоволені позовних вимогпро відшкодування вартості проведених ремонтних робіт, відмовлено повністю. Відповідач посилається на постанову Одеського апеляційного суду від 08.06.2022, в якій зазначено, що власником будинку є відповідач, в свою чергу позивач вселилася в будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, на час вселення в будинок, не була членом родини відповідача. Доказів того, що відповідач надавав згоду на проведення ремонту у будинку або те, що про такі дії йому повідомлено, позивачем не надано. Доказів про укладення з відповідачем будь-яких угод не надано. Таким чином, судовим рішенням встановлено та доведені певні факти, що позивач до будинку відповідача не має ніякого відношення, а отже користуватися будинком та проживати в ньому сама або з дітьми немає ніяких законних підстав та прав. Відповідач стверджує у відзиві, що позивач не має ніякого відношення до будинку [ADDRESS] в частині внесення свого внеску в придбання або будівництво будинку, тому що цей будинок перейшов в особисту власність відповідача в порядку спадкування за заповітом. тому будинок є лише особистою власністю відповідача і не може бути об`єктом спільної сумісної власності. Також, відповідача вказує у відзиві, що позивач [PERSON] пропустила строк позовної давності для пред`явлення позовної вимоги про визнання права спільної сумісної власності на невідокремлені частини житлового будинку з господарськими спорудами більш ніж на 7 років з дати розірвання шлюбу з 2015 року, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Щодо доводів позивача про законність проживання в спірному будинку та законність проведення ремонту будинку, з посиланням на положення ст.ст.390, 1212, 1213 ЦК України, обґрунтовуючи тим, що вона як добросовісний набувач має право на відшкодування невідокремлених поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна внаслідок цих поліпшень, відповідач вказує у відзиві, що позивачка помиляється в цьому стверджені, тому що загальні правила добросовісного або недобросовісного набувача до позивача в цій справі ніяк не можуть бути застосовані, тому що позивач ніколи не була власником майна (спірного будинку), а ні добросовісним ані недобросовісним власником або володільцем. Тому відповідач вказує, що позовні вимоги позивача [PERSON] є недоведеними та необґрунтованими та заявлені позовні вимоги заявлені до суду після строку позовної давності. З приводу орієнтовних судових витрат які заявляє позивач в розмірі 15 000,00 грн. (витрати на правову допомогу), витрат на проведення експертизи в сумі - 12\~000,00 грн. та судовий збір в розмірі 2\~884,00 грн., відповідач [PERSON] заперечує, та зазначає, що розмір витрат є необґрунтованим та безпідставним, та таким, що не підлягає стягненню. Позивач 27.07.2023 надала до суду відповідь на відзив, просить суд задовольнити позов у повному обсязі (а.с.85-90 т.2). В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву. ІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 02.06.2023 справа розподілена для подальшого розгляду судді Смирнову В.В. (а.с.4 т.2). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 05.06.2023 накладено арешт на спірне нерухоме майно (а.с.6 т.2). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 12.06.2023 відкрито провадження у справі (а.с.12 т.2). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 19.06.2023 суддя Смирнов В.В., в провадженні якого перебувала вказана цивільна справа, відвів себе від розгляду цивільної справи (задовольнив самовідвід) (а.с.25 т.2). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 19.06.2023, справа повторно розподілена для подальшого розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.29 т.2). Ухвалою судді Іллічівського міського суду від 21.06.2023 прийнято до свого провадження цивільну справу (а.с.33 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду від 12.07.2023заяву [PERSON] про відвід судді Петрюченко М.І. повернуто заявнику (а.с.68-69 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду від 27.07.2023 зупинено провадження у справі до вирішення питання до відвід (а.с.106 - 108 т.2). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Смирнова В.В. у задоволенні заяви позивача про відвід судді Петрюченко М.І. від розгляду даної цивільної справи відмовлено (а.с.116 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду від 05.09.2023 відновлено провадження у справі (а.с.121 т.2). Ухвалою Іллічівського міського суду від 02.11.2023 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.134 т.2). ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 19.07.1997, який розірвано рішення суду у 2015 році, від якого мають двох доньок, 1998 та 2014 року народження. Вказані обставини визнані сторонами по справі. Згідно технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 01.06.2007, інвентаризаційна вартість будинку становить 25979,00 грн. (а.с.13-17 т.1). Житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.70-71 т.1). Вартість спадкового майна становить 82108,00 грн. (а.с.70 т.1). Згідно висновку експерта від 04.02.2021 за №118 (а.с.153- т.2): - встановлено перелік та об`єми ремонтно-будівельних робіт, які виконувались у спірному житловому будинку в період з 2014 по 17.07.2015, встановлено їх вартість, яка складає 82 583,00 грн.; - встановлено перелік та об`єми ремонтно-будівельних робіт, які виконувались у спірному житловому будинку в період з 17.07.2015 по теперішний час, встановлено їх вартість, яка складає 87 376,00 грн.; - визначено вартість домоволодіння [ADDRESS] , яка становить 343 539,00 грн. Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19.09.2016 по справі №501/1508/16-ц позов [PERSON] 1 задоволено, стягнуто з [PERSON] на її користь вартість проведених ремонтних робіт у розмірі 60000,0 грн. та судовий збір у розмірі 875,61 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2022 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2016 року скасовано. В задоволенні позову [PERSON] 1 до [PERSON] про відшкодування вартості проведених ремонтних робіт - відмовлено (а.с.45-49 т.2). Згідно мотивуючої частини вказаної постанови, судом встановлено, що: «Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.07.2015 було розірвано. Відповідачу [PERSON] відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.02.2015 Іллічівською державною нотаріальною конторою, належить будинок [ADDRESS] , тобто майно є особистою власністю останнього. Згідно з довідкою від 14.06.2016 у вказаному будинку зареєстровані позивач, відповідач та їх діти. За заявою позивача 12.04.2016 комісією у складі головного спеціаліста селищної адміністрації, інспектора було проведено обстеження умов проживання сім`ї у буд [ADDRESS] . В результаті обстеження складено акт про те, що на теперішній час у вказаному будинку ніхто не проживає, умови для проживання незадовільні, необхідний ремонт вказаного житла. Згідно з актом від 14.06.2016, складеним сусідами позивача, що [PERSON] з квітня 2016 року здійснює ремонт у будинку [ADDRESS] , поміняла вікна, двері, в кімнатах де не було підлоги зробила її, закупила та завезла будівельні матеріали, привела до ладу подвір`я. Відповідно до заяв [PERSON] та [PERSON] , останні здійснювали ремонтні роботи у вказаному будинку за узгодженням з позивачем, за які [PERSON] здійснювала розрахунок. Згідно з наданими позивачем копіями товарних чеків, накладних, а також кошторису вартості робіт, позивач понесла витрати на виконані ремонтні роботи будинку у розмірі 60 000 грн. Відповідно до частин першої, четвертої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов`язує. Враховуючи, що власником вказаного будинку є відповідач, в свою чергу, позивач вселилася в будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, то станом на час вселення членом родини відповідача не була. Доказів того, що відповідач надавав згоду на проведення ремонту у будинку або те, що про такі дії його повідомлено, позивачем не надано. Доказів про укладання з відповідачем будь-яких угод не надано». Також, судом досліджено: - копії товарних чеків, накладних, (а.с.188-65 т.1) на загальну суму 191052,00 грн.; - заяви та талону повідомлення про звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявами про кримінальний злочин, (а.с.146-147 т.1). ІV. Оцінка Суду. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України. Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами частини першоїстатті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності,незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. Зазначена правова позиція висловлена впостанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17). Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Крім того,належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Судом встановлено, щопозивач та відповідач перебували у шлюбі з 19.07.1997, який розірвано рішенням суду у 2015 році. Вказані обставини визнані сторонами по справі. Згідно технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , виготовленого станом на 01.06.2007, інвентаризаційна вартість будинку становить 25979,00 грн. (а.с.13-17 т.1). Житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.70-71 т.1). Вартість спадкового майна становить 82108,00 грн. (а.с.70 т.1). Належність вказаного об`єкта нерухомості до об`єкта права особистої власності відповідачу, позивачем не оспорюється, однак, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь суму, витрачену на проведення ремонту в будинку в розмірі 215 744 грн. Визначаючи вартість ремонтних робіт, суд бере до уваги висновок експерта від 04.02.2021 за №118 (а.с.153- т.2), згідно якого: - встановлено перелік та об`єми ремонтно-будівельних робіт, які виконувались у спірному житловому будинку в період з 2014 по 17.07.2015, встановлено їх вартість, яка складає 82 583,00 грн.; - встановлено перелік та об`єми ремонтно-будівельних робіт, які виконувались у спірному житловому будинку в період з 17.07.2015 по теперішний час, встановлено їх вартість, яка складає 87 376,00 грн.; - визначено вартість домоволодіння [ADDRESS] , яка становить 343 539,00 грн. Отже, для визначення вартості ремонтних робіт у будинку [ADDRESS] , необхідно враховувати саме вказаний висновок, присудивши на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частини вартості переліку та об`ємів ремонтно-будівельних робіт, які виконувались у спірному житловому будинку в період з 2014 по 17.07.2015 (рішення суду про розірвання шлюб) у у розмірі 41291,50 грн. (82 583,00 : 2). Разом з тим, суд не приймає до уваги копії копії товарних чеків, накладних на придбання будівельних матеріалів, тощо (а.с.188-65 т.1) на загальну суму 191052,00 грн., які надано позивачем на обгрунтування підстав позову, оскільки вони не містять відомостей щодо їх використання та встановлення в домоволодінні [ADDRESS] . Таким чином, суд доходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Щодо спливу строку звернення до суду, про який заявлено відповідачем по справі, суд керується наступним. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. За змістом ст.257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня, після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Частиною 2 статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 р. у справі № 6- 258цс15). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Як встановлено судом вище, заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19.09.2016 по справі №501/1508/16-ц позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на її користь вартість проведених ремонтних робіт у розмірі 60000,0 грн. та судовий збір у розмірі 875,61 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2022 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2016 року скасовано. В задоволенні позову [PERSON] 1 до [PERSON] про відшкодування вартості проведених ремонтних робіт - відмовлено (а.с.45-49 т.2). В той же час, Постановою Одеського апеляційного суду від 13.03.2023 апеляційну скаргу [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини задоволено частково. Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.11.2022 по справі №501/4646/21 в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Позовні [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки про усунення перешкод у користуванні житловим будинком за адресоюбудинку [ADDRESS] шляхом вселення малолітньої доньки задоволено (а.с.132-136 т.1). Отже, між сторонами по справі з червня 2016 року виник спір щодо вказаного нерухомого майна, в той же час такі правовідносини регулювалися іншими правовими нормами, які в рамках даної справи не заявлялися. Крім того, в рамках цивільної справи №501/3893/20 предметом спору є визнання невідокремлених частин житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі) та їх право часткової власності, тощо (а.с.132-136 т.1). Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] не втрачала інтерес до спірного майна протягом вищевказаного періоду, а порушення її прав мало триваючий характер. Ураховуючи, що порушення прав позивача є триваючим, а з часу ухвалення та набрання чинності судовими рішеннями в справах №501/1508/16-ц; №501/3893/20, №501/4646/21 не сплинув трирічний строк позовної давності, суд дійшов висновку, що [PERSON] звернулась до суду з позовом в цій справі з дотриманням строку позовної давності. Отже, строки позовної давності за вказаними вимогами позивача не спливли. Відповідно до ч.1 ст.2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зокрема, згідної інструкції №ПН481 від 01.06.2023 (а.с.1) позивачем при подачі позову сплачено 2\~157,50 грн. судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно сумі частини задоволених вимог у розмірі 1078,75 грн. Оскільки позивач сплатила кошти за проведення експертизи, що підтверджується копією дублікату квитанції №0.0.1933155487.1 від 08.12.2020 (а.с.251 т.1), ці витрати пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, суд дійшов висновку про стягнення витрат з відповідача на користь також позивача пропорційно сумі частини задоволених вимог у розмірі 5000,00 грн. З цих підстав,

Outcome: partial