Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення завданих збитків. Позов мотивує тим, що [PERSON] , працюючи на посаді начальника відокремленого підрозділу «Служба електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця», неналежно виконував службові обов`язки, зокрема щодо укладення на підставі довіреності начальника залізниці господарських договорів та контролю за їх виконанням і загального керівництва договірною роботою по господарству. Вказує, що [PERSON] , не уклавши договору про приєднання електроустановок споживача - Мостиської філії ПАТ «Компанія Райз» до електричних мереж ДТГО «Львівська залізниця» та отримання плти за приєднання, уклав з Мостиською філією ПАТ «Компанія Райз» договір про постачання електричної енергії №1205, відповідно до якого ДТГО «Львівська залізниця» продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 2558 кВТ, без розрахунку за приєднання до електричних мереж ДТГО «Львівська залізниця». В подальшому,16.07.2014 року на підставі вказаного договору, споживача - Мостиську філію ПАТ "Компанія "Райз" було підключено до електромереж ДТГО "Львівська залізниця". Зазначає, що відповідно до розділу 4 Методики розрахунку плати за приєднання електроустановок до електричних мереж плата за резерв абонованої приєднаної потужності становить 2558 кВт*300 грн./1 кВт + 767400,00 грн. 28.11.2016 року Галицьким районним судом міста Львова винесено вирок у справі №461/7041/16-к, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 28.10.2016 року між прокурором прокуратури Львівської області Смілевським М.Л. та обвинуваченим [PERSON] . Також, під чс розгляду справи встановлено, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Укрзалізниця» завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 767 400 грн. Враховуючи вищевикладене, просять суд стягнути з відповідача [PERSON] завдані збитки в розмірі 767 400 грн. Не погоджуючись з поданим позовом, від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивує тим, що позивач не вказав чи реальні збитки чи упущену вигоду хоче стягнути з нього, а також не надав докази, які підтверджують безпосередньо самі збитки. Вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності збитків відповідно до законодавства про ведення бухгалтерського обліку, а також факт збитковості господарської діяльності між ДТГО «Львівська залізниця» та Мостиська філія ПАТ «Компанія Райз». Крім того, на його думку, позивачем пропущено строк на пред`явлення позову, який становить 1 рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, оскільки про факт завдання збитків позивачу було відомо як мінімум з осені 2014 року і позивач міг звернутись до суду з позовом з моменту виявлення факту завданих збитків. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що аргументи і заперечення відповідача є безпідставними та необґрунтованими. Вказує, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.367 Кримінального кодексу України та встановлено, що ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Укрзалізниця» завдано матеріальної шкоди на загальну суму 767 400 грн., яка у 250 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, що є тяжкими наслідками. Вказує, що судом здійснено також розрахунок суми завданої шкоди, а також встановлено, що [PERSON] повністю та беззаперечно визнав свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення. Щодо пропуску строку позовної давності зазначає, що вищевказаний вирок суду від 28.11.2016 року отримано Залізницею 27.01.2017 року; Залізниця не залучалась до кримінального провадження від 30.04.2015 року №12015140400000011 в якості потерпілого, цивільного позивача чи іншого учасника кримінального процесу, що позбавило її можливості звернутись до [PERSON] з цивільним позовом у межах цього кримінального провадження. Відтак, на думку представника позивача, звернувшись 14.02.2017 року до суду з позовною заявою позивачем дотримано встановлений ч.3 ст.233 КЗпП України строк позовної давності. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив такий задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча й належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення такого. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного із доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2016 року затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 28 жовтня 2016 року між прокурором прокуратури Львівської області Смілевським Максимом Леонідовичем та обвинуваченим [PERSON] у кримінальному провадженні №12015140400000011 від 30.04.2015 року; [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій та матеріальною відповідальністю протягом 2-ох років та зі штрафом 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень; на підставі ст. 75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з встановленням випробувального терміну, тривалістю 2 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій та матеріальною відповідальністю протягом 2-ох років та зі сплатою штрафу у розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень; відповідно до ст. 76 КК України, покладено на [PERSON] обов`язки, передбачені п.2, ч.1; п.2 ч.2, а саме: - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Вищевказаним вироком встановлено, що [PERSON] , працюючи на посаді начальника ВП «Служба електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця», перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Гоголя, 1, 15 липня 2014 року, неналежно виконуючи службові обов`язки щодо загального керівництва, планування та координації діяльності господарства електропостачання залізниці відповідно до Положення про відокремлений підрозділ "Служба електропостачання" ДТГО "Львівська залізниця"; розгляду та вирішення фінансово-економічних питань по господарству електропостачання; організації, планування, затвердження та забезпечення виконання встановлених фінансово-економічних показників, керівництва розробкою програм і заходів щодо збільшення доходів, зменшення витрат та ефективного використання коштів, а також укладання на підставі довіреності начальника залізниці господарських договорів та контроль за їх виконання і загального керівництва договірною роботою по господарству, в порушення вимог пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо плати за приєднання до мереж суб`єктів природних монополій" від 22.06.2012, відповідно до яких правовідносини, пов`язані з приєднанням об`єктів замовників, зокрема, до електричних мереж (у тому числі правовідносини, які виникають у зв`язку із розпорядженням такими мережами та сплатою пайової участі), регулюються законодавством, яке діяло до набрання чинності цим Законом, якщо технічні умови щодо приєднання до електричних мереж видано замовнику до 1 січня 2013 року і будівництво таких об`єктів розпочато до 1 липня 2013 року, пункту 1.3 Правил приєднання електроустановок затверджених постановою НКРЕ від 17. 01. 2013 № 32, відповідно до якого послуга з приєднання надається на підставі договору про приєднання, що укладається за типовою формою, статті 172 Закону України "Про електроенергетику", відповідно до якої вартість послуг з приєднання розраховується електропередавальною організацією у порядку, передбаченому методикою розрахунку плати за приєднання електроустановок до електричних мереж, і обґрунтовується витратами, необхідними для будівництва та/або реконструкції електромереж від місця приєднання електроустановки замовника до місця забезпечення потужності, а вартість послуг з приєднання електроустановок замовників, що не є стандартним приєднанням відповідно до статті 1 цього Закону, визначається проектно-кошторисною документацією, відповідно до замовленої (заявленої) на приєднання потужності пропорційно до передбаченої проектом величини потужності, яку можливо додатково приєднати, відповідно до методики розрахунку плати за приєднання електроустановок до електричних мереж з урахуванням витрат на розвиток мереж для створення резерву потужності у місці забезпечення потужності, а також статті 24 Закону України "Про електроенергетику", відповідно до якої енергопостачальник, що здійснює постачання електричної енергії на закріпленій території, не має права відмовити замовнику (споживачу), електроустановки якого розташовані на такій території, в укладенні договору про постачання електричної енергії (договору про користування електричною енергією) за умови, що нова електроустановка замовника приєднана або потужність для діючої електроустановки споживача збільшена в установленому законодавством порядку, без укладення договору про приєднання електроустановок споживача Мостиську філію ПАТ«Компанія Райз», до електричних мереж ДТГО «Львівська залізниця» та отримання плати за приєднання, уклав з Мостиською філією ПАТ "Компанія "Райз" договір про постачання електричної енергії №1205, відповідно до якого Постачальник (ДТГО «Львівська залізниця») продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з дозволеною потужністю 2558 кВт, без розрахунку за приєднання до електричних мереж ДТГО«Львівська залізниця». В подальшому, 16.07.2014 року на підставі вказаного договору, Споживача Мостиську філію ПАТ "Компанія "Райз" було підключено до електромереж ДТГО «Львівська залізниця». Відповідно до розділу 4 Методики розрахунку плати за приєднання електроустановок до електричних мереж плата за резерв абонованої приєднаної потужності становить 2558кВт*300 грн./1кВт=767 400 грн. Цим ж вироком встановлено, що внаслідок неналежного виконання начальником ВП «Служба електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця» [PERSON] своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, ДТГО "Львівська залізниця", правонаступником якого є Регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ"Укрзалізниця", завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 767400 гривень, яка у 250 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, що є тяжкими наслідками. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. Вказаний вирок набрав законної сили 29.12.2016 року. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Частиною сьомою статті 128 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до змісту п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Згідно зі змістом абзацу 1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі. Пленумом роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм Цивільного кодексу України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення (ч.4 ст. 1193 ЦК України). Факт заподіяння матеріальної шкоди в сумі 767400,00 грн. Акціонерному товариству "Українська залізниця" діями [PERSON] підтверджено вироком Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2016 року, який набрав законної сили 29.12.2016 року. З матеріалів справи вбачається, що АТ "Українська залізниця" з позовними вимогами про відшкодування завданої шкоди не зверталась та завдана шкода не відшкодована. Як зазначалось вище, в межах кримінального провадження №461/7041/16-к цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди АТ "Українська залізниця" заявлено не було, отже, під час розгляду кримінального провадження питання відшкодування матеріальної шкоди не вирішувалось. На підставі викладеного, з урахуванням приписів ч.1 ст. 1166 ЦК України, сума матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 767400,00 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь АТ "Українська залізниця". Надаючи оцінку доводам відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом та як наслідок - наявність підстав для відмови в задоволенні позову, суд зазначає наступне. Відповідач вважає, що оскільки вказана шкода була заподіяна підприємству працівником, до спірних відносин застосовується річний строк звернення роботодавця до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, який пропущено позивачем. За змістом ч. 1 ст. 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, лише в разі якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Вироком Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2016 року встановлено, що [PERSON] працював на посаді начальника ВП «Служба електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є Регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ"Укрзалізниця". Отже, завдання відповідачем шкоди Акціонерному товариству "Українська залізниця" було вчинено під час виконання ним трудових обов`язків - перебування на посаді начальника ВП «Служба електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є Регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ"Укрзалізниця". Таким чином, шкоду було завдано спеціальним суб`єктом - працівником, що передбачає застосування спеціальних норм законодавства при стягненні заподіяної шкоди, що врегульовано нормами ст. 134 КЗпП України. Частиною 3 статті 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого ст. 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, завданої працівником. Отже, ухвалення судом вироку чи іншого рішення у кримінальній справі, яким відповідача визнано винним, не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, що підтверджують початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду. Таким чином, за змістом ч. 3 ст. 233 КЗпП України, день ухвалення обвинувального вироку в кримінальному провадженні щодо відповідача не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності доказів доведеного факту завдання шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 по справі № 6-216цс16, постановах Верховного Суду від 07.08.2019 по справі № 366/1618/16-ц, від 16.10.2019 по справі № 380/1242/16-ц, від 28.03.2018 по справі № 132/2083/16-ц, від 28.10.2020 по справі № 132/2083/16-ц, від 03.02.2021 по справі № 536/1116/19. За приписами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження №12015140400000011 від 30.04.2015 року за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч.2 ст.367 КК України встановлено, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" не залучалось до вказаного кримінального провадження в якості потерпілого, цивільного позивача чи іншого учасника кримінального провадження. Відповідно до долученого представником позивача супровідного листа №1/3-КК/17-вих від 17.01.2017 року Галицьким районним судом м.Львова скеровано 17.01.2017 року на адресу Регіональної філії "Львівська залізниця" вирок Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2016 року. Публічне акіонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до суду з позовом 14.02.2017 року засобами поштового зв`язку, що підтверджується проставленням штампу "Укрпошта" на конверті, яким скеровувався цивільний позов. При цьому, відповідачем не спростовано позицію представника позивача про те, що на момент розслідування кримінального провадження та на момент винесення за результатами розгляду такого кримінального провадження вироку від 28.11.2016 року Акціонерному товариству "Українська залізниця" не було відомо про факт заподіяння підприємству шкоди саме [PERSON] . Враховуючи викладене, виявлення АТ "Українська залізниця" як роботодавцем факту заподіяння матеріальної шкоди працівником - начальником ВП «Служба електропостачання» ДТГО «Львівська залізниця» [PERSON], з чим норма ст. 233 КЗпП України пов`язує початок перебігу річного строку звернення до суду - достовірно підтверджується супровідним листом Галицького районного суду м.Львова №1/3-КК/17-вих від 17.01.2017 року, яким скеровано вирок суду від 28.11.2016 року. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що про заподіяння шкоди діями саме [PERSON] в сумі 767400,00 грн. АТ "Українська залізниця" була обізнана раніше, ніж з моменту отримання вироку Галицького районного суду м.Львова від 26.11.2016 року, відповідачем не надано. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що річний строк звернення до суду представником позивача не пропущено, а відтак доводи відповідача про пропущення представником позивача строку звернення до суду, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, та не є підставою для відмови в позові. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, заподіяну кримінальним правопорушенням, у розмірі 767400 грн. 00 коп. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позивач згідно із п. 6 ч. 1 ст. 5 Законом України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 11511,00 грн. (1,5% ціни позову).

Outcome: approved