Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

оскільки між сторонами відсутня згода щодо добровільного поділу спільно нажитих будинку із земельною ділянкою, на якій він розташований, та автомобілів, позивач у поданій 31 січня 2023 року позовній заяві просить: - розділити земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1574 га по [ADDRESS] та житловий будинок, по [ADDRESS] , загальною площею 100,7 м2, які є об`єктом спільної сумісної власності, виділивши позивачу у власність їх частину, а іншу частину залишити у власності відповідача; - стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 вартості автомобілів марки RENAULT MASTER, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та ЗАЗ 110308, 2009 року випуску д.н.з. [NUMBER] ; - припинити право сторін у спільній сумісній власності на вказане майно, - судові витрати стягнути з відповідача. У поданій заяві позивач позов підтримує. У поданій до суду заяві представник позивача адвокат Богдан Януль позов підтримує. Відповідач відзиву на позов не подав. Сторони відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Позивач у поданій до суду заяві просить справу слухати у її відсутність, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Вказаний представник позивача підтримує позицію свого довірителя. Відповідач до суду не з"явився. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов`язковою,враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторони, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутності в порядку заочного розгляду і у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористалася правовою допомогою. Суд встановив такі обставини. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 травня 2010 року по 16 травня 2022 року, мають спільних дітей: донька [PERSON] [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . Згідно з договором дарування від 22 червня 2011 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1574 га в селі Решуцьк Рівненського району Рівненської області. Кадастровий номер земельної ділянки - 5624686500:02:000:0102. На вказаній земельній ділянці в період шлюбу сторони збудували житловий будинок з господарськими будівлями. Адреса будинковолодіння - [ADDRESS] . У свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 04.12.2012 року, виданого виконавчим комітетом Кустинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, власником зазначеного будинковолодіння значиться відповідач. В період шлюбу сторони набули у власність два автомобілі, що підтверджуються довідкою територіального сервісного центру №95641 № 31/640317-5641-2022 від 26 листопада 2022 року, а саме 12.12.2015 автомобіль марки RENAULT MASTER, д.н.з. [NUMBER] /зареєстрований на відповідача/; 10.09.2019 автомобіль марки ЗАЗ 110308, д.н.з. [NUMBER] /зареєстрований за позивачем/. На сьогодні автомобілі знаходяться у відповідача. Згідно з висновком судового експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 25 вересня 2023 року вартість автомобіля Renault Master р.н. [NUMBER] , становить 278 290 грн. 00 коп., автомобіль ЗАЗ 110308 р.н. [NUMBER] , становить 55 950 грн. 00 коп., Спірні правовідносини регулюються такими нормами права. Згідно з п.2 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). У відповідності до ст.377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на об?єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об?єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об?єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об?єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об?єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об?єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об?єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об?єкта до набувача такого об?єкта. Ч.2 ст.120 Земельного кодексу України встановлює, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об?єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об?єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об?єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об?єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об?єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об?єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. За результатами аналізу вищенаведених норм права суд зробив такі висновки. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19, 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Позивачем "поза розумним сумнівом" доведено, що спірне майно придбане під час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя. Закон не містить будь-яких застережень стосовно того, на кого зареєстроване майно. Доказів про те, що відповідач у більшій частині приймав участь у його придбанні, суду не надано. Відповідач не спростував, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Оскільки спірне майно придбане сторонами під час шлюбу, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які мають право на його поділ, при цьому частки дружини та чоловіка у зазначеному майні, які являються неподільними речами, є рівними. При оцінці транспортних засобів суд виходив з їх вартості, визначеної експертизою. Приймаючи рішення про стягнення із відповідача на користь позивача половини вартості транспортних засобів суд вважає, що це рухоме майно належить до спільної сумісної власності подружжя і сторона відповідача не надала відповідних доказів на спростування їх вартості, яку визначив експерт. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу відстрочена сплата судового збору за подання позову майнового характеру до суду, суд при ухваленні рішення присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі, визначеному на день подачі позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved