Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

19.06.2023 [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради. Позивач просить суд: визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] на 39/100 частин квартири [ADDRESS] . 14.07.2023 відкрито загальне позовне провадження. 08.11.2023 закрито підготовче провадження. Позивач просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав. Відповідач повідомлений належним чином, не з`явився. [PERSON] \~звернення до\~суду з\~цим позовом\~пояснює тим,\~що [INFO] померла його мати [PERSON] .. 15.02.1999 за життя мати на підставі за Договору купівлі-продажу, що був укладений в Жовтневій філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості придбала у [PERSON] 39/100 частин квартири [ADDRESS] . Право власності на 39/100 квартири було зареєстровано 22.02.1999 МБТІ м. Одеси за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажувід 15.02.1999. Після смерті матері син звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, роз`яснивши, що відсутні докази, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований товарною біржею не посвідчений нотаріально, отже, є недійсним. З метою визнання даного договру дійсним спадкоємець звертався до суду, де рішенням від 13.03.2023 йому було відмовлено у визнання біржового договору дійсним, так як не він був стороною договору. Тому наленжним способом захисту права власності є визнання такого права в порядку спадкування. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи. 15.02.1999 на Жовтневій філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості укладено Договір №99.02.-757 купівлі-продажу нерухомого майна (далі Договір), за яким [PERSON] , яка є членом біржі, продала, а [PERSON] , яка є членом біржі, купила 39/100 часток квартири [ADDRESS] . Квартира належала продавцеві на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 18.07.1998 № 227 (п.3 Договору). Квартира продана за 12 100 грн., які отримані продавцем до підписання даного договору (п.6 Договору). В Договорі зазначено, що відповідно до ст. 227 ЦК України даний договір підлягає реєстрації в МБТІ м. Одеси на ім`я [PERSON] . На виконання вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» договір зареєстрований на товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових операції з нерухомістю» 15.02.1999 за № 99.02-757. В договорі зазначено, що він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Договір зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 22.02.1999 на ім`я [PERSON] , підстава реєстрації договір купівлі-продажу №99.02-757 від 15.02.1999. [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 14.11.2011) [PERSON] є сином [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.11.1969. [PERSON] має зареєстроване місце проживання з 10.08.1999 за адресою: [ADDRESS] , де з 23.03.1999 також була зареєстрована [PERSON] . 15.11.2021 [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері (спадкова справа № 18/2021). З матеріалів спадкової справи № 18/2021 вбачається, що інших, крім [PERSON] , спадкоємців немає. Листом № 164/02-14 від 15.11.2021 приватний нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно з п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Одеською товарною біржею 15.02.1999 не посвідчений нотаріально, є недійсним, не є укладеним та не створив прав та обов`язків для спадкодавця. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2023 (№ 522/23649/21) [PERSON] відмовлено в задоволені позову про визнання біржового договору дійсним з тих підстав, що не він був стороною договору купівлі - продажу, а його покійна мати. Висновки суду. Біржовий договір укладений в 1999 році. Отже, на правовідносини щодо його укладення поширюється чинний на той час Цивільний кодекс Української РСР 1963 року. Згідно з ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Згідно з ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 цього Кодексу). Згідно з ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно з частиною 1 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Згідно з ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"). Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ „Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі продажу квартири за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Згідно з абз.3 п.2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст.15 Закону України "Про товарну біржу" та ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 році, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування ст.15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства - а саме ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним». Судом встановлено, що під час вчинення спірного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі - продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1999 році. Отже, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій квартиру. Право власності померлої [PERSON] на частку квартиру зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 22.02.1999. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна № 99.02-757, який був укладений 15.02.1999 на Жовтневій філії Одеської спеціалізованої біржі нерухомості, без його нотаріального посвідчення є дійсним, суд вважає, що право власності [PERSON] на 39/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , набуто правомірно. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Ч.1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Ч.3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Ч.1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Отже, [PERSON] який проживав разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті останньої [INFO] , вважається таким, що прийняв спадщину, оскільки, він не заявив про відмову від неї, а навпаки подав 15.11.2021 до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно з ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, [PERSON] , як син померлої [PERSON] , є спадкоємцем першої черги. Інші спадкоємці першої черги відсутні. Згідно з ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 570/997/19. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved