Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач») про позбавлення батьківських прав, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідач, який є рідним батьком [PERSON] , [INFO] , не підтримує жодного зв`язку з дитиною, не бере участі у його вихованні, не цікавиться навчанням дитини, його розвитком. Як зазначено Позивачем, всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки Відповідача. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення батьківських прав Відповідача, у зв`язку з чим звернулася до суду з цим позовом. Позивач у судових засіданнях позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судове засідання 04.12.2023 року Позивачем подано заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Відзиву на позов від Відповідача до суду не надходило. Органом опіки та піклування - Службою у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради - на адресу суду направлено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав та заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника. Оскільки Відповідач вважається належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву на позов до суду не подав, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») в разі неявки на судове засідання всіх учасників справи чи у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення Позивача, висновок органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено таке. Відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 25.08.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції (а.с.7) батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.02.2017 року у справі №344/1365/17 (набрало законної сили 14.04.2017 року). Як зазначено у позовній заяві, [PERSON] не забрав дитину із пологового будинку, батьківського піклування до сина не прявляв. З сином він не спілкується, його життям не цікавиться, участі у вихованні дитини не бере, не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхівдногог харчування, медичного догляду і лікування, як складову частину виховання. Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , як зазначено Позивачем, перебуває на її повному утриманні; всі питання щодо виховання дитини вирішуються Позивачем самостійно без участі та підтримки Відповідача. Відповідач, як батько дитини, не бере жодної участі в його вихованні та утриманні. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що Відповідач не бере жодної участі у вихованні дитини, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом про позбавлення його батьківських прав. Згідно із частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 Сімейного кодексу України). Відповідно до наявного у матеріалах справи Витягу з рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 27.10.2023 року №1437 «Про розгляд питань органу опіки та піклування» Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с.80-83). За змістом статей 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідностатті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду , що набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи ,які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичне, духовне та моральне розвиток, забезпечити здобуття дитиною повного загального середнього освіти, готувати її до самостійної життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1, 2 та ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків та прямих контактів. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, у сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, на якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує, які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутові умови життя та матеріальне становище відповідача. Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; - позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; - розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Так, як зазначила в судовому засіданні Позивач, Відповідач - батько дитини, свідомо нехтує та ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо його виховання, тобто свідомо самоусунувся від виховання та утримання свого сина. Будь-які перешкоди у вихованні дитини у Відповідача відсутні. В даній цивільній справі Відповідач [PERSON] , будучи (вважаючись) належним чином повідомленим про судові засідання у справі, не скористався правом з`явитися в судове засідання та надати власні пояснення щодо порядку здійснення та виконання ним своїх батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітнього сина. Так, Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що [PERSON] з боку [PERSON] чи інших осіб чиняться будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною, у його вихованні. Будь-яких обставин поважності причин того, що [PERSON] не займається вихованням свого сина, Судом не встановлено. На даний час син [PERSON] перебуває на утриманні та вихованні матері, навчається у ліцеї №18 м. Івано-Франківськ. Зі змісту інформації ліцею №18 Івано-Франківської міської ради (а.с.9) вбачається, що [PERSON] є учнем 2-А класу. За період навчання з 01.09.2021 р. по 04.05.2023 року успіхами, досягненнями та поведінкою дитини цікавилася тільки мама учня - [PERSON] . З батьком хлопчика, [PERSON] , класний керівник особисто не знайома. За період навчання [PERSON] батько жодного разу не відвідував ліцей, батьківські збори, не телефонував та не цікавився успіхами дитини. Крім того, Суд звертає також увагу на те, що в ході розгляду даної цивільної справи органом опіки та піклування прийнято Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 27.10.2023 року №1437 «Про розгляд питань органу опіки та піклування», яким Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с.80-83). Відповідно до частини 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд, враховуючи вищевикладене та конкретний зміст висновку органу опіки та піклування у спірних правовідносинах, вважає, що в даній цивільній справі висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] (а.с.80-83) є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Зокрема, як вбачається зі змісту вищезазначеного висновку, органом опіки та піклування було проаналізовано пояснення [PERSON] , в яких вона посилалася на самостійне виховання нею дитини; проаналізовано інформацію з навчального закладу, за змістом якої навчанням дитини цікавиться тільки мати; проаналізовано зміст розмови дитини з психологом, в якій він про біологічного батька не згадував; проаналізовано інформацію з медичного закладу, в якій зазначено, що на прийом з дитиною приходить мати. Зі змісту висновку органу опіки та піклування також вбачається, що розгляд питання про позбавлення батьківських прав на комісії відкладався у зв`язку з неявкою [PERSON] , де було рекомендовано [PERSON] надати контакти батька дитини. Повторно дане питання розглядалося на комісії 04.10.2023 року. В результаті, орган опіки та піклування дійшов висновку, що стороною позивача до матеріалів справи надано недостатньо доказів, які б свідчили про усмисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Разом з тим, Суд звертає увагу органу опіки та піклування на те, що питання оцінки наданих у цивільній справі доказів відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України є виключним повноваженням суду, а не органу опіки та піклування, оскільки саме суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Натомість, як того вимагає частина 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Крім того, Суд особливо наголошує на тому, що реалізовуючи свої повноваження та виконуючи відповідні покладені законом обов`язки, орган опіки та піклування повинен діяти виключно, виходячи з інтересів дитини, які стоять на першому місці. Зі змісту висновку органу опіки та піклування не вбачається посилання на те, що позбавлення батьківських прав є недоцільним в інтересах саме дитини. Судом зі змісту даного висновку також не встановлено обставин, встановлених органом опіки та піклування, які свідчать про те, що ухилення батька від виховання дитини не є умисним, або що нехтування ним своїми обов`язками по відношенню до дитини є несвідомим. Мотиви недоцільності позбавлення Відповідача батьківських прав відносно дитини [PERSON] у вищевказаному висновку взагалі відсутні. Отже, на підставі частини 6 статті 19 СК України суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Під час перегляду судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Також Верховний Суд зауважив, що лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Під час перегляду судових рішень, Верховний Суд виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ»), яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», заява № 41615/07, п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «M.S. v. Ukraine», заява № 2091/13, п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine»(«Мамчур проти України»), заява № 10383/09, п. 100). Враховуючи наведене, проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши надані докази та пояснення Позивача, Суд дійшов висновку про те, що доказів, які б спростовували твердження Позивача про те, що батько [PERSON] не бере участі у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , та спілкуванні з ним в належному обсязі, Відповідачем Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Зокрема, належні докази на підтвердження того, що [PERSON] піклується про фізичний і духовний розвиток сина [PERSON] , [INFO] , його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини (в разі потреби), спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; виявляє інтерес до внутрішнього світу дитини; створює умов для отримання ним освіти, - в матеріалах справи відсутні. Можливості на даний час змінити поведінку [PERSON] у кращий бік по відношенню до виховання дитини Суд не вбачає, а обставин, які б свідчили про відсутність його вини у невиконанні батьківських обов`язків, Судом не встановлено. Відтак, вищевказані обставини свідчать про те, що поведінка батька, пов`язана з його самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, суперечить інтересам дитини [PERSON] , [INFO] , позбавляє його відповідних соціальних благ, створює перешкоди у реалізації відповідних прав та обов`язків. При цьому, у постанові від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21 Верховний Суд наголосив, що «права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків». З огляду на все викладене Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими, такими, що відповідають інтересам дитини та підлягають задоволенню. Положення ст. 166 Сімейного кодексу України передбачають такі правові наслідки позбавлення батьківських прав. Особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При цьому, Суд роз`яснює Відповідачу, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку статті 169 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у разі, коли він має сумніви в добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом . У порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з Відповідача на користь державного бюджету підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі вищенаведеного відповідно до ст. ст. 19, 164, 165, 166, 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України, п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення та поновлення батьківських прав» суд -

Outcome: approved