Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до [PERSON] про стягнення боргу та 3 % річних від простроченої суми. Свої вимоги позивач позовом мотивувала тим, що 29.12.2015 року між нею та відповідачем, яка спільно проживала з її племінником [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В подальшому, 05.01.2016 року на прохання відповідача для вирішення її негайних потреб вона надала відповідачу у борг 82 000,00 доларів США, які відповідач зобов`язалась повернути 01.05.2016 року, про що була складена відповідна розписка. Як зазначає позивач, за період січня - квітня 2016 року відповідач повернула лише 2000,00 доларів США та, визнаючи свої боргові зобов`язання, запропонувала укласти новий договір позики, взявши на себе зобов`язання повернути позичені кошти до 01.05.2019 року, а також визнала виплату 8000,00 доларів США в якості відсотків, про що була складена відповідна розписка. Проте, відповідач у встановлений строк кошти не повернула, з квітня 2019 року усіляко уникає зустрічей та спілкування з приводу повернення коштів. Посилаючись на викладені обставини, а також на положення ст.625 ЦК України, [PERSON] просила стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 7927,23 долари США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 95 927,23 долари США, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12 529,10 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.06.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.07.2022 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 8491,39 долари США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 96 491,39 доларів США. 22.07.2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною. Свої вимоги відповідач мотивує тим, що грошові кошти у [PERSON] вона не позичала, відповідно, у неї відсутній обов`язок з їх повернення. Так, 29.12.2015 року вона дійсно придбала у позивача квартиру [ADDRESS] , фактична вартість якої становила 110 000,00 доларів США. Частину грошових коштів в розмірі 22 000,00 доларів США нею було сплачено одразу при нотаріальному посвідченні договору, кінцевий розрахунок за домовленістю мали провести до травня 2019 року. Тобто, фактично між ними виникли правовідносини, врегульовані ст.695 ЦК України, а не відносини позики, врегульовані ст.1046 ЦК України. В подальшому вона належним чином виконала свій обов`язок зі сплати повної вартості квартири за рахунок коштів, отриманих від продажу належного їй майна (квартири, земельної ділянки), а також коштів, отриманих від [PERSON] , матері її чоловіка. Проте після повернення повного розрахунку [PERSON] відмовилась повернути оригінал розписки і почала вимагати сплати більшої суми грошових коштів за продану квартиру. З урахуванням наведених обставин, відповідач наголошує на тому, що між нею та [PERSON] жодних правовідносин позики ніколи не існувало, вона ніколи не позичала грошові кошти у [PERSON] , а розписку написала під тиском з боку відповідача та її дочки. Крім того, відповідач вважає, що позивач не могла мати такої суми, яку вона начебто позичила. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просила задовольнити її вимоги та визнати оспорювану розписку недійсною, а також стягнути зі [PERSON] понесені судові витрати. 22.09.2022 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 9012,16 доларів США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 97 012,16 доларів США. 26.10.2022 року до суду надійшла заява про уточнення суми позову, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 9265,31 долари США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 97 265,31 доларів США. 05.12.2022 року до суду надійшла заява про заміну сторони та уточнення суми позову, відповідно до якої позивач просить замінити первісного позивача [PERSON] новим кредитором [PERSON] , а також стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 9518,46 долари США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 97 518,46 доларів США. 10.03.2023 року до суду надійшла заява про уточнення суми позову, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 10 220,05 долари США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 98 220,05 доларів США. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.03.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною до розгляду в одному провадженні у даній цивільній справі, а в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про вирішення питання відповідно до вимог ст.185 ЦПК України про залишення без руху зустрічного позову, як такого, що не відповідає вимогам ст.ст.175-177 ЦПК України, відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.03.2023 року замінено первісного позивача [PERSON] на її правонаступника [PERSON] за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та 3% річних від простроченої суми, а також замінено первісного відповідача [PERSON] на її правонаступника [PERSON] за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки недійсною. Постановою Київського апеляційного суду від 21.06.2023 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 14.03.2023 року в частині заміни відповідача за зустрічним позовом скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви [PERSON] про заміну сторони у справі відмовлено. В решті ухвалу суду залишено без змін. 19.09.2023 року до суду надійшла заява про уточнення суми позову, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 11 630,46 долари США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 99 630,46 доларів США. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.09.2023 року залучено [PERSON] в якості співвідповідача за зустрічним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.09.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 15.12.2023 року та 18.12.2023 року до суду надійшла заява про уточнення суми позову від 11.12.2023 року, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 12 266,95 доларів США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 100 266,95 доларів США. 22.12.2023 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] щодо заяви про уточнення суми позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення, проти задоволення зустрічного позову заперечувала. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали та просили відмовити в його задоволенні, вимоги зустрічного позову підтримали. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши клопотання про розгляд справи в її відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на підставі наявних доказів. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні вимоги зустрічного позову не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідачем [PERSON] складено розписку, відповідно до якої відповідач зобов`язалась повернути [PERSON] взяті в борг гроші в розмірі 88 000,00 доларів США до 01.05.2019 року. Згідно заяви про уточнення суми позову, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 88 000,00 доларів США основного боргу, 11 630,46 долари США - 3 % річних за несвоєчасне виконання зобов`язань, а всього 99 630,46 доларів США, вказуючи на невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Відповідач, заперечуючи проти первісного позову, заявила вимоги про визнання розписки недійсною, вказуючи на відсутність між нею та позивачем правовідносин, що виникають з договорів позики, оскільки грошові кошти від позивача у позику вона не отримувала. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, в той час, як позивачем вимоги її зустрічного позову не підтверджені належними доказами, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як визначено частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абзацу 2 частини 1 статті 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абзаці 1 частини 1 статті 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення. Суди попередніх інстанцій, встановивши, що сторонами справи не було доведено факту передання позикодавцем (відповідачем) грошових коштів позичальнику (позивачу), дійшли висновку, що наявні договори між позивачем та відповідачем в якості договорів позики є неукладеними». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії». Згідно ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Аналіз наведених норм законодавства та висновків Верховного Суду свідчить про те, що визначальною умовою для підтвердження укладання між сторонами договору позики є встановлення судом обставин, які підтверджують факт отримання позичальником грошових коштів за вказаним договором позики. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». Суд констатує, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (постанова Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18). Також, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша-третя та п`ята статті 203 ЦК України). Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача, позивачем була надана боргова розписка. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини 1стаття 1046 ЦК України). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Статтею 1051 ЦК України, на яку посилається відповідач у зустрічному позові, передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. В постанові від 20.02.2020 року у справі №640/3418/16-ц Верховний Суд зазначає: «За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК країни). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, відповідності до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення зговору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79ЦС14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16». Верховний Суд в постанові від 20.03.2020 року у справі №362/1597/17 зазначає: «Згідно з абзацом другим маститі першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків». На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки будь-яких доказів безгрошовості позики (письмових доказів, засобів аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, могли б підтвердити ці обставини, відповідач до суду не надала, а тому посилання на те, що вона не отримувала від [PERSON] коштів за договором позики, є безпідставними. Так, в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надали покази про те, що відповідач грошові кошти у [PERSON] у позику не брала. Проте, покази свідків в даному випадку не можуть братися судом до уваги з огляду на вищенаведені правові норми та позицію Верховного Суду, а тому вони не можуть бути підставою для задоволення зустрічного позову. Факт же укладення між сторонами договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2015 року також підстав для задоволення позову не може дати, оскільки відповідно до п.5 цього договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за квартиру і жодних умов щодо розстрочення/відстрочення платежів тощо договір не містить. Відтак, суд приходить до висновку про те, що між сторонами було укладено договір позики, зобов`язання за яким відповідач належним чином не виконала, борг у повному обсязі не повернула, відтак, сума боргу в розмірі 88 000,00 доларів США підлягає стягненню з неї в судовому порядку, в той час, як відсутні підстави для визнання розписки недійсною. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, то суд дійшов наступних висновків. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Позивач просить стягнути 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 01.05.2019 року (наступний день за строком повернення боргу вказаним у розписці) по 22.12.2023 року у розмірі 12 266,95 доларів США відповідно до розрахунку, наведеного у заяві про уточнення позовних вимог. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Отже, у період з 24.02.2022 року по час ухвалення рішення у даній справі в Україні діє воєнний стан, а відтак відповідач звільнена від сплати 3% річних від прострочення грошового зобов`язання у відповідності до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а тому суд прийшов до переконання про те, що у позовних вимогах в цій частині необхідно відмовити. В той же час, виходячи із дати виконання зобов`язань, прострочення виконання зобов`язання тривало 1030 днів за період із 01.05.2019 року по 23.02.2022 року включно (до введення в Україні воєнного стану 24.02.2022 року). Відтак, відповідач зобов`язана сплатити позивачу 3 % річних за вказаний період, що становить 7442,63 долари США і вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 88 000,00 доларів США та 3 % річних в розмірі 7442,63 долари США, в іншій частині позову належить відмовити. Зустрічний же позов задоволенню не підлягає через його недоведеність та безпідставність. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 12 342,33 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial