Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , вчтановити, що частка [PERSON] в спільному майні подружжя становить 1/2, а також визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного майна. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що 22.02.1997р. він перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, однак на даний час сторони проживають окремо. За час спільного проживання у шлюбі 10.09.2001р. вони купили спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, право власності на який було зареєстровано за [PERSON] . Загальна вартість даного майна на час купівлі-продажу становила 4 873грн. Відповідач відмовляється в позасудовому порядку здійснити поділ даного майна, тому, він змушений звернутися з даним позовом до суду. Представник позивача надала суду заяву у якій просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не прибула та не повідомила суд про причини неявки, хоча належним чином повідомлялася про місце та час судового розгляду справи. Відзив на позов не надала. Заяви про розгляд справи у її відсутності суду не поступало. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За таких обставин та зі згоди представника позивача судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків. 22.02.1997р. між сторонами зареєстровано шлюб, що встановлено із свідоцтва про шлюб. 10.09.2001р. між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] . 11.09.2001р. за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , що встановлено з реєстраційного посвідчення виданого ДКП "Червоноградське МБТІ" від 11.09.2001р. З довідки про реєстрацію місця проживання виданої Великомостівською міською радою встановлено, що позивач [PERSON] проживає у спірному будинку [ADDRESS] з 23.09.2002р. по теперішній час. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка у спільній сумісній власності є рівними. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За таких підстав, спірне майно, в розуміння ст.61 СК України, є таким, що набуте в інтересах сім`ї та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, зазначене вище нерухоме майно (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), з врахуванням презумпції рівності часток, належить сторонам порівну, оскільки набуте під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі, та доказів зворотнього суду не надано. Суд враховує також ту обставину, що домовленості про відступлення від рівності часток у спільній власності між сторонами не було, а тому дійшов висновку про підставність позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст.141 ЦПК України, зі сторін слід стягнути в дохід держави судові витрати у виді судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Так, позивач є інвалідом другої групи та звільнений від сплати судового збору. Оскільки позовні вимоги [PERSON] , підлягають до задоволення, то з [PERSON] слід стягнути на користь держави вказані судові витрати. Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, позивачу [PERSON] в розмірі 4200грн., то адвокатом Матвійчук Г.М. долучено: ордер, свідоцтво про заняття адвокатською діяльністю та надано квитанцію до пибуткового касового ордеру на суму 4200грн. Беручи до уваги час, який адвокат Матвійчук Г.М. витратила на підготовку матеріалів та пояснень; тривалість розгляду і складність справи суд приходить до висновку про задоволення витрат на правову допомогу у розмірі 4200грн.

Outcome: approved