Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

У вересні 2022\~року представник КП "Павлоградтеплоенерго" звернувся до суду з позовом до [PERSON] ,\~в якому\~просить стягнути\~з відповідача\~на свою\~користь заборгованість\~за спожиту\~теплову енергію\~в сумі\~85439,42\~грн та судові витрати. В обґрунтування заявленого позову представник позивача посилався на те, що відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, надає населенню м. Павлограда, а також підприємствам, установам і організаціям теплову енергію для потреб опалення, в обсязі, передбаченому нормативно-правовими актами. Послуги по теплопостачанню були надані за місцем проживання відповідача, а саме: [ADDRESS] . Однак, оплата за спожиту теплову енергію не проводиться, у результаті чого, за період з 01.01.2002\~року по 01.08.2022\~року утворилася заборгованість у розмірі 85439,42 грн. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26\~січня 2023\~року провадження у справі відкрито, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заочним рішенням від 06.03.2023 позовні вимоги задоволені у повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача 85439,42 грн заборгованості за спожиту теплову енергію. 27 листопада 2023 року ухвалою суду скасоване заочне рішення, справу призначено до розгляду. 07.12.2023 позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, якою просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 07.12.2009 по 22.03.2021 у сумі 63060,39 грн. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні уточненого позову, просив задовольнити. Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на сплив строку позовної давності, та на те, що квартиру, по якій нараховано заборгованість за спожиту теплову енергію, від продав 22.03.2021, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості. Ознайомившись з письмовими доказами, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд доходить такого висновку. Відповідно до особового рахунку [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію перед КП "Павлоградтеплоенерго" за період з 01.01.2002\~року по 01.08.2022\~року складає 85439,42 грн. Позивач зменшив позовні вимоги, просив стягнути заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 07.12.2009 по 22.03.2021 у сумі 63060,39 грн. Відповідач не зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Мав у власності квартиру, що розташована: [ADDRESS] з 07.12.2009 по 22.03.2021. Індивідуального договору між сторонами не укладалося, що не заперечувалося сторонами. Відповідач перебував у статусі споживача послуг з теплопостачання у цій квартирі з 07.12.2009 по 22.03.2021. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ч.6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України Про житлово-комунальні послуги встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги , зокрема, послуги з постачання теплової енергії. Частиною 1 ст. 12 Закону України Про житлово-комунальні послуги передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Статтею 1 Закону України Про житлово-комунальні послуги визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтями 76-80 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20) витлумачив таке. Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна. Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник. Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Стаття 7 Закону Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» присвячена обов`язкам співвласників багатоквартирного будинку. Положеннями цієї статті є встановлення у її частині другій правила, відповідно до якого кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Крім того, частина третя цієї ж статті передбачає, що у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення набуття новим власником усіх обов`язків попереднього власника як співвласника. Тлумачення наведеної норми права у системному зв`язку з вищеприведеними нормами надає можливість дійти висновку про те, що у даному випадку йдеться про перехід від попереднього власника до нового власника обов`язків саме як співвласника багатоквартирного будинку, передбачені законом, а не боргів попереднього власника з оплати за житлово-комунальні послуги. Тобто з моменту переходу права власності на квартиру попередній власник втрачає права і обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, а новий власник набуває прав і обов`язків співвласника такого будинку. Адже згідно з частиною першою статті 2 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку. Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку покупця квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд визнає нараховану заборгованість обґрунтованою, однак відповідач заявив про сплив строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). П. 59 Постанови ВП ВС від 28.03.2018 у справі визначено, що оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за період 01.09.2019 (дата початку перебігу позовної давності) - 22.03.2021(дата продажу квартири), що складає 70552,59 грн (заборгованість станом на 01.03.2022) - 49982,11 грн (заборгованість станом на 01.09.2019)=20570,48 грн. Крім того, на виконання заочного рішення від 06.03.2023 з відповідача стягнуто заборгованість за теплопостачання у розмірі 3782,34 грн. А тому з відповідача слід стягнути 20570,48-3782,34=16788,14 грн. На підставі вищевикладеного, сума заборгованості відповідачем до теперішнього часу не погашена, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково. У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В порядку ст. 444 ЦПК України суд вирішує питання про поворот виконання.

Outcome: partial