Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення позики, в якій просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 1 000,00 доларів США та 3192,99 гривень, з якої 1 000,00 доларів США - сума позики, 2704,62 грн. - відсотки, 488,37 грн. - 3% річних. та покласти судові витрати на відповідача. В позові вказує, що [PERSON] 27.08.2016 отримав від [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти (позику) в розмірі 1 000,00 дол. США та зобов`язався їх повернути 31.12.2017. Це підтверджено розпискою в отриманні грошей, складеною відповідачем 27.08.2016, оригінал якої знаходиться у позивача. У зазначений строк позика не була повернута. З огляду на наведене, позивач вимушений був звернутись до суду та просити стягнути з відповідача позику, відсотки та 3% річних, обрахованих за період 01.01.2018 (з дати прострочення) по 07.08.2018 (дату подачі позову до суду). Розмір нарахованих та несплачених відсотків за позикою в розмірі облікової ставки НБУ становить 2 704,62 грн., розмір 3% річних згідно ст. 625 ЦК України становить 488,37 грн. До суду від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про визнання правочину недійсним, в якій просить визнати недійсним договір позики, укладений 27.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що у 2016 році внаслідок збігу сімейних обставин позивач за зустрічним позовом вирішив продати належну йому на праві власності частину земельної ділянки по [ADDRESS] . [PERSON] , маючи намір придбати вказану земельну ділянку, у період 2016-2017 років в якості авансового платежу передав [PERSON] кошти в загальній сумі 3000 доларів США. При цьому кошти в рахунок оплати вартості земельної ділянки позивач за первісним позовом надавав частинами. За отримання кожної частини коштів [PERSON] , писав [PERSON] розписки. Першу частину коштів в рахунок оплати вартості земельної ділянки в сумі 1000 (тисяча) доларів США [PERSON] отримав від [PERSON] 27.08.2016 року. За отримання коштів [PERSON] написав розписку, текст якої йому продиктував позивач за первісним позовом. Згодом 15.11.2016 року [PERSON] передав [PERSON] в якості авансового платежу кошти в сумі 1000 доларів США, про отримання яких позивач за зустрісним позовом також написав розписку. Також [PERSON] 08.11.2017 року передав [PERSON] 200 доларів США в рахунок взаєморозрахунків за земельну ділянку, про що останній написав розписку. Після того, як загальна сума переданих [PERSON] позивачем за первісним позовом склала 3000 доларів США, [PERSON] наполіг на написанні [PERSON] однієї розписки на всю раніше отриману частинами суму, тобто, замість розписок від 27.08.2016 року, від 15.11.2016 року та від 08.11.2016 року. 31 березня 2017 року [PERSON] написав одну замість кількох попередніх розписок, розписку-зобов?язання, із тексту якої слідує, що [PERSON] , отримав від позивача 3000 доларів США за продаж йому в подальшому земельної ділянки [ADDRESS] . Зазначає, що вказані обставини були встановлені під час розгляду Ірпінським міським судом Київської області справи № 367/469/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору завдатку дійсним та стягнення подвійного завдатку. Даючи пояснення по справі, [PERSON] підтвердив передачу [PERSON] коштів у загальній сумі 3000 доларів США кількома частинами. Вказує, що за умовами укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору від 31.03.2017 року, [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в загальній сумі 3000 доларів США, в тому числі 1000 доларів США за розпискою від 27.08.2016 року, - в рахунок часткової оплати вартості земельної ділянки, яку мав намір продати останньому, а не у тимчасове користування із зобов?язанням їх повернення, тобто у позику. Представник позивача [PERSON] до суду направив заву, у якій виклав заперечення на зустрічний позов. Вказав, що безпідставними є твердження Відповідача за первісним позовом стосовно тієї обставини, що зазначені кошти начебто входять до розписки від 31.03.2017. Відповідно до змісту розписки-зобов?язання від 31.03.2017, кошти у розмірі 3000,00 доларів США [PERSON] отримав як передплату (аванс) за земельну ділянку площею 0,03 га, за адресою: [ADDRESS] . Однак у розписці-зобов?язання від 31.03.2017 не вказано, що кошти надавались (отримувались) частинами і під кожну таку передачу Відповідач надавав Кредитору окрему розписку. За таких обставин просив первісний позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді Пархоменко О.В. від 21 серпня 2018 року було відкрито загальне позовне провадження по справі. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі розпорядження від 11.11.2019 № 127, у зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] , цивільну справу № 367/5661/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення позики, передано на розгляд судді Саранюк Л.П. Ухвалою судді Саранюк Л.П. від 23\~січня 2020\~року було прийнято вказану справу до свого провадження та призначено до розгляду. Ухвалою судді\~Саранюк Л.П.від 07 серпня 2020 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті. Відповідно до Рішення Вищої Ради правосуддя від 14.09.2021 року № 1989/0/15-21 суддю Ірпінського міського суду Київської області [PERSON] звільнено у відставку. Відповідно до розпорядження керівника апарату Шолкової Т.М. від 22.09.2021 року № 58 справу № 367/5661/18 передано на повторний автоматичний розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.10.2021 року справу № 367/5661/18 передано для розгляду судді Шестопаловій Я.В. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 18\~жовтня 2021\~року було прийнято вказану справу до свого провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. від 25\~січня 2023\~року було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним. Ухвалою судді Шестопалової Я.В. 10 серпня 2023 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. До суду від представника позивача за первісним позовом [PERSON] надійшла заява, в якій він просив провести розгляд справи без участі позивача та його представника, первісний позов просив задовольнити. До суду від представника відповідача за первісним позовом [PERSON] неодноразово надходили клопотання про відкладення розгляду справи. Доказів щодо причин відкладення суду не надавалось. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Водночас, суд врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Суду не подано будь-яких інших доказів, які доводять об`єктивну неможливість відповідача чи його представника прибути у судове засідання, прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку, а також неможливість забезпечити участь у судовому засіданні уповноваженого представника. Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи, не відкладаючи розгляду справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, первинний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з копії розписки, 27.08.2016 [PERSON] взяв в борг 1\~000 (одну тисячу) американських доларів у громадянина [PERSON] , борг зобов`язувався повернути в повному обсязі до 31.12.2017. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст.16 даного Кодексу. У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема таким підставами є договори та інші правочини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок про те, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. За таких обставин, позовна вимога про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 1 000,00 доларів США підлягає задоволенню. Враховуючи положення ст. 533 ЦК України та п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно якого у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, суд зазначає, що гривневий еквівалент стягуваної суми, встановлений НБУ України станом на день ухвалення рішення, становить 37 190 гривень. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Перевіривши розрахунок відсотків за договором позики, зроблений представником позивача за первісним позовом, суд погоджується із ним та вважає позовні вимоги про стягнення з [PERSON] відсотків за користування позикою за договором позики за період з 01.01.2018 р. по 07.08.2018 р. в сумі 2\~704,62 грн. такими, що підлягають задоволенню. Крім того, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають також 3% річних від простроченої суми боргу згідно ст. 625 ЦК України. Згідно наведеного позивачем розрахунку 3% річних від простроченої суми боргу, який був перевірений судом, він просить стягнути 3% річних від простроченої суми за період з 01.01.2018 р. по 07.08.2018 р. в сумі 488,37 грн. Враховуючи обґрунтованість заявлених вимог про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу та обов`язок суду розглядати цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 01.01.2018 р. по 07.08.2018 р. такими, що також підлягають задоволенню. З приводу зустрічного позову [PERSON] про визнання правочину недійсним суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-багатосторонніми (договорами). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований а одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, позивач за зустрічним позовом стверджує, що за умовами укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору від 31.03.2017 року, [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в загальній сумі 3000 доларів США, в тому числі 1000 доларів США за розпискою від 27.08.2016 року, - в рахунок часткової оплати вартості земельної ділянки, яку [PERSON] мав намір продати [PERSON] , а не у тимчасове користування із зобов?язанням їх повернення, тобто у позику. Твердження позивача за зустрічним позовом, що дані обставини були встановлені під час розгляду Ірпінським міським судом Київської області справи № 367/469/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору завдатку дійсним та стягнення подвійного завдатку не відповідають дійсності. Рішенням Ірпінського\~міського суду\~Київської області\~у справі\~№ 367/469/18\~було встановлено,\~що 31.03.2017\~року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір завдатку, за умовами якого [PERSON] отримав як завдаток 3000 долларів США. Суд у даному рішенні встановив, що сума у розмірі 3000 долларів США, яку отримав 31.03.2017 року [PERSON] вважається авансом. Вказаним рішенням було стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] авансовий платіж у сумі 78\~273 грн. 90 коп., що еквівалентно 3000 (трьом тисячам) доларів США згідно курсу НБУ станом 12.06.2018 року. Так, відповідно до змісту розписки-зобов?язання від 31.03.2017 року, кошти у розмірі 3000,00 доларів США [PERSON] отримав як передплату (аванс) за земельну ділянку площею 0,03 га, за адресою: [ADDRESS] . В розписці-зобов?язання від 31.03.2017 року не вказано, що кошти надавались (отримувались) частинами, а також матеріали справи не містять доказів, що під кожну таку передачу коштів [PERSON] надавав [PERSON] окрему розписку. Главою 5 ЦПК України визначені основні положення про докази, доказування. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За правилами ст. 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених у зустрічному позові, суд вважає позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання правочину недійсним необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати суд покладає на відповідача. Стягненню з відповідача на корить держави також підлягає судовий збір в сумі 704,80 грн. на підставі ч.6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved