Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за борговою розпискою. Свої вимоги мотивує тим, що 22 лютого 2019 року між нею та відповідачем укладено правочин у вигляді розписки, яку власноруч підписав відповідач, відповідно до якого у відповідача виникли зобов`язання з повернення їй грошових коштів в розмірі 3000 доларів США, що в еквіваленті до української гривні на час надання грошей в позику складало 83223 грн. 00 коп. строком на 15 місяців з виплатою процентів за користуванням коштами у розмірі 6% в місяць. 09 серпня 2023 року позивач звернулась до відповідача з вимогою повернути борг, проте відповіді не отримала. Відповідач свої зобов`язання з повернення боргу до сьогоднішнього часу не виконує та порушує взяті на себе зобов`язання. Посилаючись на те, що відповідачем умови договору не були виконані, позивач просила стягнути з [PERSON] на її користь 406\~676 грн.62 коп., з яких\~заборгованість за договором позики - 119\~790 гривень, 6% місячних за користування грошовими коштами в розмірі 239 306 грн.40 коп., 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання в розмірі 47 580 грн. 22 коп. та судові витрати. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Згідно вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості та пропорційності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що за змістом розписки від 22 лютого 2019 року, [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] 3000 доларів США та 6% місячних у строк до 22 травня 2020 року (а.с. 5). 09.08.2023 року позивач звернулася до відповідача з вимогою повернути борг, проте відповіді не отримала (а.с.8). Вимога відповідачем отримана 15 серпня 2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.9). Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц. Відповідач не надав суду відзив до позову, не надав будь - яких доказів які б спростовували позовні вимоги позивача. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови позивача прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Підтвердженням наявності боргових зобов`язань [PERSON] , є отриманий судом від позивача оригінал розписки, який знаходився саме у позивача. Судом встановлено, що грошові кошти зазначені в договорі позики від 22 лютого 2019 року, є боргом, який підлягає поверненню в зв`язку із не виконанням відповідачем зобов`язання щодо укладення з позивачем договорів позики, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Встановивши факт порушення з вини відповідача умов договору позики, суд вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами відповідно в сумі 239 306 грн. 40 коп. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Однак, відповідачем не надано суду доказів щодо заперечень проти заявлених вимог. За такого, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 119 790 грн. (сума боргу згідно розписки) + 239\~306, 40 грн. (6% місячних за користування грошовими коштами) + 47580, 22 грн. (3% річних за прострочення грошового зобов`язання). Всього: 406676 грн. 62 коп. Окрім того, оскільки позов задоволено повністю, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4066 грн. 76 коп. (а.с.1). Доказів щодо понесених позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн., суду не надано.

Outcome: approved