Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 09 червня 2007 року. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2021 року даний шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За час перебування у шлюбі вони придбали житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці за вказаною адресо з кадастровим номером 1413800000:03:002:0047, загальною площею 0,0753 га. Крім того, за час шлюбу сторони придбали автомобіль Dacia Logan, номер кузова [NUMBER] , вартість якого на момент придбання становила 65\~900,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що фактично вона перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем з лютого 2006 року, вели спільне господарство, мали сімейний бюджет, і в цей час була придбана квартира [ADDRESS] . Крім того, позивачка зазначає, що ремонт у даній квартирі також був зроблений за спільні кошти. Тому вважає, що дана квартира є також об`єктом спільної сумісної власності, що підлягає поділу. Разом з тим, відповідач подарував дану квартиру своїй матері [PERSON] , про що було укладено відповідний договір 14 листопада 2022 року. Вважає даний договір незаконним, оскільки це є об`єкт спільної сумісної власності, і позивач не мав права на здійснення дарування даної квартири. Крім того, позивач зазначає, що при поділі майна має право на збільшення її частки до 2/3, оскільки вона проживає у даному будинку із дітьми. Крім того, відповідач не надав фінансової підтримки для ремонту будинку. Крім того, чоловік не брав участь у матеріальному забезпеченні дітей, внаслідок чого вона вимушена була звернутися до суду із заявою про стягнення з нього аліментів. Вважає дані обставини суттєвими при вирішенні питання щодо збільшення її частики у майні при поділі будинку. З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги уточнені позовні вимоги, позивач просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] недійсним, визнати вищевказану квартиру об`єктом спільної сумісної власності, а також в порядку поділу майна виділити у власність позивача 2/3 частки будинку [ADDRESS] , а у власність відповідача 1/3 частку вказаного будинку. Крім того, позивачка просила виділити у власність сторін по 1/2 частки: земельної ділянки за цією ж адресою, автомобіля Dacia Logan, номер кузова [NUMBER] , а також квартири [ADDRESS] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30.06.2022 року було відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати в позовному (загальному) провадженні. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.08.2022 року було продовжено підготовче провадження у справі. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 15.02.2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі, зобов`язано [PERSON] надати в судове засідання, призначене на 28.02.2023 року, відомості про її доходи за період з жовтня 2019 року по січень 2023 року включно. Згідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 20.12.2023 року справу було передано судді Черкову В. Г. Ухвалою від 20.12.2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою від 25.12.2023 в задоволенні відводу судді Черкову В. Г. відмовмовлено. В судовому засіданні позивачка пред`явлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні визнали позов частково. Надали до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається наступне. Щодо квартири [ADDRESS] , відповідач зазначив, що дана квартира була придбана ним особисто 01 грудня 2015 року, коли він не перебував з позивакою у шлюбі, не проживав з нею і не мав з нею жодних стосунків. Право власності на дану квартиру зареєстровано на нього, і тому вказана квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності. Щодо витрат на ремонт квартири, відповідач зазначив, що дані витрати були здійснені в інтересах сім`ї. Крім того, з приводу договору дарування, відповідач зазначив, що оскільки дана квартира є об`єктом його особистої приватної власності, він мав право на укладання такого договору. З урахуванням наведеного, підстав для визнання його недійсним немає. Щодо поділу будинку [ADDRESS] та збільшення частки позивачки при його поділі, відповідач зазначив, що він не погоджується із даною вимогою, і вважає, що даний об`єкт нерухомості слід поділити по 1/2 частки кожному. Свою позицію відповідач обґрунтував тим, що позивачка не навела жодних умов. Необхідних для збільшення її частки. Так, відповідач вказав, що в 2013-2014 роках ним такою було проведено ремонтні роботи у будинку для його збільшення та поліпшення умов проживання. Крім того, відповідачем добудований гараж. Щодо фінансової підтримки дітей, зазначив, що надавав добровільну фінансову допомогу на утримання дітей, а після ухвалень судових рішень про стягнення з нього аліментів виконував їх без порушень. На даний момент заборгованості по аліментам у нього немає. Крім того, відповідач зазначив, що періодично вітає дітей зі святами та дарує їм подарунки. Щодо поділу автомобіля погодився із позивакою про виділення по 1/2 частки кожному. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату і час розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Свідок [PERSON] надав пояснення, відповідно до яких зазначив, що він є рідним братом [PERSON] , будинок [ADDRESS] до 2020 року не був придатним до проживання тим паче з дітьми, оскільки в ньому не було ніяких умов, так як були застарілі вікна які потребували заміни, здійснювалось перероблення устаткування для опалення будинку, була непід`єднана добудована кімната, відсутня ванна кімната. До 2020 року було перекрито кришу, побудовано гараж, добудована кімната, яка не була приєднана до основного будинку. Також пояснив, що [PERSON] з 2020 року було здійснено ремонт будинку та приведено його до умов проживання, була замінено вікна у будинку, проведені всі комунікації для проживання, у тому числі, які починав робити відповідач проте не було дороблено, було перероблено систему для опалення. Крім того зазначив, що він позичав кошти [PERSON] на ремонт будинку, при цьому суму запозичених коштів, та кількість разів та час, коли позичав кошти, він не згадав, зазначив, що розписок або договору позики між ними не укладались, стосовно надання допомоги [PERSON] на ремонт будинку та підтримання [PERSON] , а також стосовно сплати аліментів на дітей він не зміг нічого зазначити у зв`язку з тим, що йому зазначена інформація є невідомою. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 09 червня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, сторони зареєстрували шлюб 09 червня 2007 року. У відповідності до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26 листопада 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Сторони є також батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 27 вересня 2017 року Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Матеріали справи містять копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 серпня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Шарафєєвою І. В., [PERSON] придбав будинок [ADDRESS] разом з надвірними прибудовами, загальною площею 74,8 кв. м., житловою площею 36,2 кв. м. За даними , що містяться в звіті про незалежну оцінку, вартість даного будинку на момент подачі позову до суд становила 606\~230,00 грн. З пункту 1 даного договору вбачається, що будинок та господарські прибудови розташовані на земельній ділянці (з урахуванням листа Держземагентства у м. Седидовому) з кадастровим номером 1413800000:03:002:0047, загальною площею 0,0753 га. Вартість земельної ділянки на момент подачі позову до суду , згідно зі звітом про оцінку, становить 12\~300,00 грн. Крім того, 18 липня 2008 року [PERSON] було придбано автомобіль Dacia Logan, номер кузова [NUMBER] , за 65\~900 грн., що підтверджується відповідним договором. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2021 року шлюб між сторонами було розірвано. Крім того, за договором купівлі-продажу квартири від 01 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Селидівського міського нотаріального округу Леоновою В. П., квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] . Згідно зі звітом про незалежну оцінку, вартість даної квартири на момент звернення позивача із даним позовом становила 135\~860,00 грн. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 3 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Те ж\~саме кореспондується\~зі змістом\~ст. 60\~СК України,\~яка встановлює,\~що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з пунктом 23 ППВСУ «Про практику\~застосування сулами\~законодавства при\~пригляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~ поділ\~спільного майна\~подружжя» №\~11\~від 21\~грудня 2007\~року,\~ вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Визначаючи обсяг спільного сумісного майна у даній справі, що підлягає поділу, суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що за час перебування сторін у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: будинок [ADDRESS] , розташований на відповідній земельній ділянці, а також автомобіль. В судовому засіданні сторонами також не оспорювався режим спільної сумісної власності вищевказаного майна. Разом з тим, позивачем постановлено питання щодо визнання серед об`єктів спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що дана квартира була придбана в період їх фактичного проживання. Крім того, в обґрунтування своєї позиції позивачка зазначила, що ремонт в даній квартирі також був зроблений і за її кошти. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що самою позивачкою як в позові, так і в судовому засіданні, було зазначено, що з відповідачем вона фактично стала проживати однією сім`єю з 2006 року. Натомість договір купівлі-продажу вказаної квартири було укладено 01 грудня 2005 року, що само по собі спростовує доводи позивача щодо придбання квартири в період спільного проживання сторін. Щодо вкладення коштів в ремонт цієї квартири, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 62 СК України визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин здійснення затрат на поліпшення житлових умов у вказаній квартирі. Крім того, доказів того, що позивачем на поліпшення житлових умов у даній квартирі, було витрачено особисті кошти, суду в порушення положень, встановлених ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано. Пунктом 1 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. З урахуванням вищевикладеного, в судовому засіданні відповідачем доведено, що квартира [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, внаслідок чого поділу між сторонами не підлягає. З вищевикладеного є похідним вирішення вимоги щодо недійсності договору дарування вказаної квартири [PERSON] своїй матері [PERSON] . В судовому засіданні сторонами не оспорювалось, що 14 листопада 2022 року був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що даний договір не є дійсним в зв`язку із тим, що квартира перебуває у спільній сумісній власності сторін, тому відповідач не міг розпоряджатися нею одноособово. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням того, що суд дійшов до висновку про те, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача, він мав право на розпорядження своєю власністю на свій розсуд, тому договір дарування від 14 листопада 2022 року не мав впливу на зміст прав позивача як співвласника квартири, а відтак, не може бути визнаним недійсним з підстав, зазначених в позові. При вирішенні питання щодо визначення часток при поділі спільного сумісного майна, суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, позивачка заявила вимоги про збільшення її частки при поділі будинку [ADDRESS] з урахуванням того, що після розірвання шлюбу вона залишилася проживати в цьому будинку з двома дітьми. Крім того, позивачка зазначила, що відповідач не надавав фінансову підтримку для поліпшення житлових умов, а також не надавав фінансову підтримку для дітей, внаслідок чого вона вимушена була звернутися до суду із заявою про стягнення з відповідача аліментів. Вирішуючи дані доводи позивача, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Крім того, частина 3 ст. 70 СК України встановлює, що \~за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Разом з тим, в судовому засіданні позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження обставин, встановлених в ч. 2 ст. 70 СК України. Натомість позивачем надано відповідні документи, які підтверджують проведення ремонтних робіт у будинку протягом 2013-2014 років, що не може свідчити про знищення чи пошкодження спільного майна. Доказів того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї чи витрату майна на шкоду інтересам сім`ї, позивачем не надано. Крім того, оцінюючи доводи позивача щодо ухилення відповідача від забезпечення дітей сторін, суд не приймає їх до уваги, оскільки відповідачем надано достатньо доказів того, що він належним чином здійснює свій обов`язок щодо утримання дітей. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про поділ будинку [ADDRESS] між сторонами, визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частці. Крім того, суд звертає увагу на те, що при поділі даного майна судом враховано загальну та житлову площу даного будинку у відповідності до договору купівлі-продажу. Суд не приймає дані щодо збільшення площі даного будинку, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів, що свідчать про державну реєстрацію змін площі будинку. При визначенні розміру часток земельної ділянки суд керується вимогами ч.4 ст.120 ЗК України, згідно з якими у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм ст.120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. З урахування зазначеного, оскільки суд дійшов висновку про поділ будинку, який розташований на земельній ділянці, що є об`єктом поділу, по 1/2 частки кожній стороні, поділ земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , слід також поділити, визнавши за кожним із подружжя право власності по 1/2 частки. Крім того, суд звертає увагу на те, що сторонами в судовому засіданні не заявлено розбіжностей щодо варіанту поділу автомобіля, внаслідок чого суд погоджується з позицією сторін та вважає за необхідне здійснити поділ автомобіля Dacia Logan, номер кузова [NUMBER] , визнавши за кожним по 1/2 частці вказаного майна. Стосовно показань свідка суд не приймає їх до уваги, оскільки він є братом позивача, тобто є заінтересованою особою. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з\~ч.1\~ ст.\~141\~ЦПК України\~ судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З матеріалі справи вбачається, що при поданні позовної заяви [PERSON] ухвалою суду від 30 червня 2022 року останній було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. Крім того, при поданні позову про уточнення позовних вимог [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 1\~074,00 грн. З урахуванням ціни позову та ціни та виходячи з пропорційності задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку, що з позивача слід стягнути на користь держави судові витрати в розмірі 1\~358 грн. 60 коп., а з відповідача на користь держави 6\~844,30 грн. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: partial