Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

До Самбірського міськрайонного суду Львівської області 25 жовтня 2023 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовної вимоги позивачка посилається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина. Будучи спадкоємцем майна померлого, в жовтня 2023 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, нотаріус відмовив йому на тій підставі, що пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини і тому зареєструвати заяву і видати свідоцтво про право на спадкове майно неможливо. Позивач зазначає, що вважає, що пропустила встановлений строк з поважних причин, оскільки він перебував закордоном, на всій території України було встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, крім того позивач був мобілізований до лав Збройних сил України. Покликаючись на зазначені обставини [PERSON] просить суд визначити йому додатковий строк, терміном у три місяці, що є достатнім для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 6 листопада 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у даній цивільній справі з призначенням справи до розгляду за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано від приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Львівської області Захарка Ю.В копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . (а.с. 38). У підготовче засідання позивач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення підготовчого засідання, не прибув, представник позивача адвокат Захарко Ю.Ю. подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити (а.с. 58). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заяви в якій зазначають, що визнають позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення без їх участі (а.с. 49, 53). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В даному випадку суд вважає, що визнання позову відповідачами [PERSON] та [PERSON] не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому за результатами підготовчого провадження суд вважає за доцільне ухвалити рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, батько позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 4 жовтня 2019 року виконавчим комітетом Чукв`янської сільської ради Самбірського району Львівської області (а.с. 15). Згідно довідки №470-5 виданої 23 жовтня 2023 року Ралівською сільською радою Самбірського району Львівської області [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] один (а.с. 16). Факт родинних відносин між ними підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданого 17 лютого 1989 року Блажівською сільською радою. У вказаному свідоцтві зазначається, що [PERSON] народився [INFO] та у графі батько зазначено [PERSON] (а.с. 17). Будучи спадкоємцем майна, [PERSON] 23 жовтня 2023 року звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Із листа № 59/02-14 від 23 жовтня 2023 року вбачається, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на тій підставі, що пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини і тому зареєструвати заяву і видати свідоцтво про право на спадкове майно неможливо (а.с. 18). Причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини позивач зазначає ті обставини, що метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, введено ряд обмежень, в тому числі обмежено пересування громадян та перебування їх у громадських місцях, обмежена робота державних установ, в тому числі і нотаріальних контор, обмежений рух міжміського громадського транспорту. Крім того, з 28 лютого 2020 року по 08 червня 2020 року він перебував за кордоном, через оголошення карантину та введення строгого режиму карантинних обмежень як на території України так і в країнах ЄС він не зміг повернутися в Україну до 04 квітня 2020 року (закінчення шестимісячного строку прийняття спадщини). Крім того, 11 березня 2022 року був мобілізований до лав ЗСУ, що підтверджується воєнним квитком № [NUMBER] (а.с. 25 ), що також унеможливило звернення до нотаріуса. Статтею 4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220, ст. 1222 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, на всій території нашої держави з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжено. Постановою КМУ від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», із змінами передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини (п.3). Тобто, даною постановою продовжений строк на прийняття спадщини ще на 4 місяці, отже загальний строк для прийняття спадщини становить 10 місяців. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , проте, позивач звернувся до нотаріуса 23 жовтня 2023 року, отже з пропуском вказаного строку. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже правила частини третьої 1272 ЦК України, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними (Постанова ВС від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Як встановлено судом, позивач не відмовлявся від спадщини, однак, не реалізував свій намір вчасно через обставини, які суд вважає поважними, а саме: встановлено карантин, воєнний стан в Україні, не можливість перебування в нотаріальній конторі і відповідно проведення нотаріальних дій під час оголошення повітряної тривоги, перебої з реєстрами та перебування за кордоном. Із копії спадкової справи після смерті спадкодавця [PERSON] вбачається, що [PERSON] 23 жовтня 2023 року звернувся до приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Львівської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, інші спадкоємці відсутні (а.с. 42-47). До спадкоємців першої черги належать відповідачі, син - [PERSON] та дочка - [PERSON] , однак із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса не зверталися, що також підтвердили відповідачі відповідними заявами. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. У рішеннях\~Європейського суду\~з прав\~людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачем строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивач втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті батька. І спочатку смерть спадкодавця, а потім і втрата спадкового майна будуть для нього занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 1073 грн. 60 коп. (а.с. 5). Позивач при зверненні до суду не просив відшкодувати йому понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність (ст. 13 ЦПК України), понесені судові витрати позивачу при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved