Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

У травні 2023 року ТОВ «Компанія «Транспеле» звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувало тим, що [PERSON] був прийнятий на роботу до товариства з грудня 2022 року на посаду водія, ознайомлено з відповідними інструкціями. 06 грудня 2022 року його направлено на виконання завдання з перевезення вантажів автомобільним транспортним у міжнародному сполученні. За ним закріплені сідловий тягач та напівпричіп, у баках якого знаходилось паливо в кількості 704 літри, та нараховано витрати на відрядження в розмірі 11\~000 грн. (в підзвіт). Але 16 грудня 2023 року [PERSON] самовільно залишив транспортний засіб неподалік міста Каркасон (Франція) та зник у невідомому напрямку. Після встановлення місця знаходження транспортних засобів та перевірки баку встановлено, що різниця між фактичними витратами та нормативними склала 258 літрів дизельного палива. Також відповідач не надав звіту використання наданих коштів на відрядження. Тому товариству завдано збитків на загальну суму 24 490.82 грн., яка складається з: неповернених грошових коштів на суму 11\~000 грн., та перевитрати палива на суму 13\~490,82 грн. У добровільному порядку відповідач завданої шкоди не відшкодував та встановити його місце перебування не вдалось, тому вважають своє право порушеним. Просили суд стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Компанія «Транспеле» завдані матеріальну шкоду в розмірі 24\~490,82 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 травня 2023 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. \~ \~ \~ \~При розгляді справи представник позивача позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Просив позов задоволити. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджено поверненим конвертом з відміткою «адресат відмовився». Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справу не надходило. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками відповідачам направлено на адресу зареєстрованого місця проживання. Також додатково суд здійснював виклик відповідачів шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. При розгляді справи судом встановлено, що наказом ТОВ «Компанія «Транспеле» №1040144 від 01 грудня 2022 року [PERSON] прийнятий на посаду водія. 29 листопада з відповідачем укладено трудовий договір та підписано посадові інструкції. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Встановлено, що 06 грудня 2022 року [PERSON] відповідно до наказу про службове відрядження № 887 від 06 грудня 2022 року направлено на виконання завдань з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні. Відповідно до подорожнього листа № 815727 від 06 грудня 2022 року за [PERSON] закріплено транспортні засоби: сідловин тягач марки Volvo модель FH 4x2 400 реєстраційний номер [NUMBER] , який с власністю ТОВ «КОМПАНІЯ «ТРАНСПЕЛЕ» (свідоцтво про держану реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] ); напівпричіп марки Schmitz модель SPR 24 реєстраційний номер [NUMBER] , який є власністю ТОВ «КОМПАНІЯ «ТРАНСПЕЛЕ» (свідоцтво про держану реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] ). В наливних баках - сідловин тягач марки Volvo модель FH 4x2 400 реєстраційний номер [NUMBER] знаходилось паливо у кількості 704 літри. 06 грудня 2022 року [PERSON] порожнім ходом прибув до м. Боярка Київська область для завантаження та 07 грудня 2022 року вирушив в рейс Україна-Франція. Платіжним дорученням № 1 від 07 грудня 2022 року [PERSON] перераховано 11 000 гривень авансом (в підзвіт) в рахунок витрат на відрядження безпосередньо на його картковий рахунок в ПАТ «ПУМБ». 16 грудня 2023 року [PERSON] самовільно залишив транспортний засіб та зник у невідомому напрямку. З метою перевірки причин відсутності відповідача на робочому місці до місцезнаходженням транспортних засобів за ОРЗ-координатами (43.18299/2.41432) було направлено іншого водія ТОВ «КОМПАНІЯ «ТРАНСПЕЛЕ», а саме [PERSON] , який знаходився неподалік. [PERSON] , прибувши на місце виявив, що транспортні засоби реєстраційні номери [NUMBER] та [NUMBER] , знаходяться на стоянці неподалік м. Каркасон (Франція) та відповідач залишив їх за власною волею, позаяк особистих речей його не було, як і ознак будь-якої випадкової або кримінальної події. Окрім того, паливні баки сідлового тягача марки реєстраційний номер [NUMBER] були порожні. Через, що водієм [PERSON] з баку його сідлового тягача реєстраційний номер [NUMBER] до баку сідлового тягача марки реєстраційний номер [NUMBER] було перелито 50 літрів дизельного палива. Окрім водія [PERSON] на той час па місці події перебував водій [PERSON] , який залишався на місця до прибуття підмінного водія. Тому товариство вимушено направлено на місце знаходження покинутих транспортних засобів іншого працівника, а саме [PERSON] . 17 січня 2023 року водій [PERSON] під час прийняття транспортних засобів реєстраційні номери [NUMBER] та [NUMBER] , перевірив наявність залишків палива у баках та шляхом заміру його рівня, визначив залишок із розмірі 12 літрів дизельного палива та зафіксував показники одометру транспортного засобу. Згодом транспортні засоби реєстраційні номери [NUMBER] та [NUMBER] були повернуті до України. [PERSON] до підприємства не повернувся, про причини залишення робочого місця керівництво не повідомляв, жодної інформації не встановлено ані від родини, ані з інших джерел знайти поважні причини, не вдалося. 03 січня 2023 року ТОВ «Компанія «Транспеле» самостійно закрило подорожній лист № 815727 та зроблено нарахування відповідачу добових і заробітної плати за час відрядження на загальну суму 16 011 гривень 66 копійок. Через те, що відповідач не надав ТОВ «Компанія «Транспеле» документального підтвердження ви трат, які понесені ним у зв`язку в виконанням робочого завдання, сума заборгованості відповідача перед товариством з наданих авансом (перерахованих), але не повернутих коштів, виданих на відрядження, складає 11 000 гривень. 03 лютого 2023 року ТОВ «Компанія «Транспеле» здійснено розрахунок витрат палива за час виконання відповідачем робочого завдання з перевезення вантажів: різниця між фактичними витратами та нормативними склала 258.15 літрів. У відповідності зі ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадку, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконання трудових обов`язків. Отже, обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст. 134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв`язку із іншими умовами такої відповідальності, які передбачені ст. 130 КЗпП України. Згідно зі ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до вимог ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень пункту 2.2. Трудового договору від 29 листопада 2022 року, працівник, - [PERSON] прийняв на себе наступні зобов`язання у трудових відносинах: - \~ \~ \~ \~сумлінно виконувати покладені на нього трудові обов 'язки; зберігати та дбайливо ставитися до майна Роботодавця, яке передане Працівникові в користування. Відповідно до пункту 6.1. Посадових інструкцій водія автотранспортних засобів, які підписані [PERSON] 29 листопада 2022 року, працівник під час виконання роботи приймає на себе наступні трудові обов`язки: суворо стежити за збереженням товаросупровідних та інших документів, а також речей, переданих водієві для слу бового користування; після повернення з відрядження водій, який отримав під звіт готівкові кошти, повинен до 11 г. 00 хв. п`ятого банківського дня, наступного за днем завершення відрядження, подати в бухгалтерію підприємства для здійснення остаточного розрахунку звіт при використання коштів на відрядження. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідно до покладених на [PERSON] трудових обов`язків та положень діючого законодавства України, він повинен був після завершення (повернення) з службового відрядження надати звіт про використання, наданих йому під звіт грошових коштів, у разі наявності повернути залишок, а також дбайливо ставитись до наданих йому транспортних засобів, документів чи іншого майна підприємства. При вирішення спору суд враховує, що одним з обов`язків працівника є виконання розпоряджень власника, які не суперечать умовам укладеного трудового договору та його посадовим обов`язкам, а отже, керівник мас право направити працівника у відрядження для вирішення робочих/службових питані). Відповідно до статті 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування ви трат та одержання інших компенсацій у зв`язку зі службовим відрядженням. Згідно з пунктом 4 Наказу Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» (далі Інструкція № 59): «...Підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс відрядженому працівникові може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.». Звітування працівника про витрату наданих роботодавцем грошових коштів па здійснення поточних ви трат під час службового відрядження в формі авансу, здійснюється відповідно до вимог пунктів 170.9.2. та 170.9.3. Податкового кодексу України: «...Звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику... Дія цього пункту поширюється також на витрати, пов`язані з відрядженням чи виконанням деяких цивільно-правових дій, що були оплачені з використанням корпоративних платіжних карток, дорожніх, банківських або іменних чеків, інших платіжних документів, з урахуванням таких особливостей: у разі якщо під час службових відряджень відряджена особа - платник податку отримав готівку з застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження/». Оскільки, основною трудовою функцією Шабліовського М. А. у ТОВ «Компанія «Транспеле» було виконання завдань підприємства з перевезень вантажів по Україні та за кордон, для здійснення витрат, які пов`язані з належним виконанням завдання підприємства (наприклад, витрат па стоянку, оплату необхідних митних та прикордонних зборів, міжміські і міжнародні телефонні розмови та таке інше) [PERSON] у якості авансу на платіжну картку було перераховано грошові кошти ТОВ «КОМПАНІЯ «ТРАНСГШЛЕ» у підзвіт у сумі 11 000 гривень. Відповідно до вимог чинного законодавства, [PERSON] після повернення з відрядження зобов`язаний подати звіт про використання коштів на відрядження, документально підтвердити здійснені у відрядженні оплати та у разі наявності невикористаного залишку його повернути ТОВ «Компанія «Транспеле». Однак, станом на дату подання позову [PERSON] , так і не повернув ТОВ «Компанія «Транспеле» 11 000 грн. Відсутні такі докази і в матеріалах цивільної справи, тому вимоги в цій частині є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Згідно з пунктом б частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли відповідно до законодавства на нього покладено таку відповідальність при виконанні трудових обов`язків. Відповідно до пункту б частини першої статті 134 КЗпП матеріальна відповідальність в повному розмірі покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. Пункт 6 частини першої статті 134 КЗпП України значно розширює перелік випадків повної матеріальної відповідальності працівників та дію статті 134 КЗпП України, про що окремо зазначено у Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України (далі ВССУ) з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю». При притягненні працівника до повної матеріальної відповідальності має бути чітко визначено, яким спеціальним законом або іншим нормативно-правовим актом встановлено таку відповідальність, за який вид шкоди і чи належить працівник до категорії осіб, передбачених у відповідному законодавчому акті. До спеціальних законів та нормативно-правових актів, що встановлюють повну матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну з їх вини підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, можна віднести: Постанову Ради Міністрів СРСР від 05 серпня 1983 року ІУ» 759 із змінами від 03 серпня 1988 року № 953 «Про підвищення ефективності використання автотранспортних засобів у народному господарстві, посилення боротьби з приписками при перевезенні вантажів автомобільним транспортом та забезпечення цілості паливно-мастильних матеріалів». ВССУ у своєму інформаційному листі чітко зазначає, що «...суди при ухваленні рішень про (задоволення позовів про відшкодування шкоди, завданої перевитратами пального), помилково керуються статтею 1166 ЦК України, повинні посилатися на постанову Ради Міністрів СРСР № 159, яка регулює повну матеріальну відповідальність за перевитрату пального.». Таким чином, на сьогоднішній день зберігає чинність постанова Ради Міністрів СРСР № 759, у пункті 14 якої зазначено, що за перевитрату палива понад затверджені норми з вини працівників автомобільного транспорту, з них утримується 100 відсотків вартості перевитрат палива. Окремо у постанові визначено, що вимоги позивачів у позовних заявах про відшкодування шкоди, завданої перевитратами пального ґрунтуються па внутрішніх наказах підприємств, якими встановлені базові лінійні норми витрат палива та коефіцієнт на виконання транспортної роботи для вантажних автомобілів у різних умовах, які доводилися до відома водіїв. «Положенням про порядок обліку та ведення транспортної документації і витратах на відрядження», які затвердженні спільно ТОВ «Компанія «Транспеле» та Об`єднаною профспілковою організацією ТОВ «Компанія «Транспеле» 01 вересня 2020 року, на ТОВ «Компанія «Транспеле» затверджені: лінійні витрати палива па транспортний засіб марки Volvo модель FH 400 у кількості 16,9 літрів дизельного палива на 100 км; норма витрати палива на одну тону спорядженої маси напівпричепа до сідлового тягача марки Volvo модель FH 400 1,3 літри дизельного палива. Індивідуальна базова лінійна норма витрати палива, яка затверджена на підприємстві ґрунтується на висновку ДП «ДЕРЖАВНИЙ АВТОТРАНСПОРТНИЙ НАУКОВО. ДОСЛІДНИЙ \~ \~ \~ \~І \~ \~ \~ \~ПРОЕКТНИЙ \~ \~ \~ \~ІНСТИТУТ» \~ \~ \~ \~за № 1/25924-2 від 04 жовтня 2017 року та листа ДП «ДЕРЖАВТОТРАРІСДІГІРОЕКТ» за № 1.021-11/3777 від 07 жовтня 2022 року. За час службового відрядження [PERSON] було заправлено 842,50 літрів дизельного палива. Відповідно до карти руху за подорожнім листом № 815727 нормативні витрати повинні складати 1 246,27 літрів дизельного палива. \~ \~ \~ \~За фактом [PERSON] було витрачено 1 504, 27 літрів дизельного палива, що означає перевитрату палива понад затверджені норми на загальну кількість 258 літрів дизельного палива. Враховуючі, що інших підстав (технічні несправності, які можуть впливати на додаткові витрати палива тощо) зафіксовано не було, [PERSON] обґрунтованих пояснень щодо перевитрати дизельного палива понад затверджені норми не надав, тому вимоги в цій частині також є обґрунтованими та відповідач на підставі ст. 134 КЗпП має відшкодувати шкоду у повному обсязі. При визначенні розміру шкоди суд враховує подані позивачем доказ. Так, акт вибірки дизельного палива за договором між Підприємством з іноземними інвестиціями «АМІК УКРАЇНА» № 21/1923 від 19 листопада 2021 року за період з 01.12.2022 містить зазначення вартості одного літру дизельного палива в розмірі 52 гривень 29 копійок. За придбане ТОВ «КОМПАНІЯ «ТРАНСПЕЛЕ» дизельне паливо Підприємством з іноземними інвестиціями «АМІК УКРАЇНА» платіжним дорученням № 3645 від 08 грудня 2022 року 150 000 грн. Таким чином, розмір шкоди за перевитрати (нестачею) дизельного палива понад затверджені норми складає: 258 літрів х 52,29 грн./І літр = 13 490 гривні 82коп, які підлягають стягненню з відповідача. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Судові витрати суд визначає на підставі ст.141 ЦПК України. Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved