Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 11 жовтня 2002 року по 06 листопада 2012 року, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2012 року. Вказує, що від шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2012 року стягувались з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2012 року і до повноліття дитини. Посилається на те, що з 10 вересня 2023 року (досягнення сином повноліття) стягнення аліментів було припинено. Зазначає, що 29 липня 2020 року син вступив та навчається на IV курсі денної форми навчання Дніпровського фахового коледжу залізничного транспорту та транспортної інфраструктури за державним замовленням, і не отримує стипендію, а термін навчання складає 3 роки 11 місяців до 30 червня 2024 року, та оскільки син навчається, то він потребує матеріальної допомоги. Вказує, що відповідач відмовляється в подальшому добровільно сплачувати аліменти на її користь на утримання сина, та працює, у зв`язку із чим, вона вимушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви на весь період навчання, але не більше ніж до досягнення сином двадцяти трьох років, тобто [INFO] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представником відповідача адвокатом Пасічником Т.В. надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив позовні вимоги задовольнити частково і стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 20% всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви на весь період навчання, але не більше ніж до досягнення сином 23-х років, 10 вересня 2028 року. В обґрунтування зазначив, що на цей час у відповідача не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини у вказаному розмірі, оскільки його середній дохід становить 7\~700 грн. Разом з тим, що у відповідача є дружина [PERSON] , яка має інвалідність ІІІ групи, та мати [PERSON] , яка має інвалідність ІІ групи, які потребують матеріальної допомоги. Позивач надала до суду відповідь на відзив, в якій зазначила, що посилаючись на те, що на утриманні відповідача знаходяться [PERSON] та [PERSON] , відповідач не надав даних щодо отримуваних ними доходів та доказів родинного споріднення, що унеможливлює твердження перебування вказаних осіб на його утриманні, а також не надано доказів отримуваної ними пенсії. Зауважує, що третя група інвалідності є робочою групою, що дозволяє працювати з деякими обмеженнями, а відповідачем не доведено, що окрім пенсії [PERSON] не працює та не отримує заробітної плати. Посилається на те, що відповідачем недобросовісно сплачувались аліменти до досягнення сином 18 років, що зумовило велику заборгованість за аліментами, а син зараз знаходиться на її повному утриманні. Також третьою особою було надано пояснення тотожні відповіді на відзив позивача, в яких, зокрема, зазначено про наявність між ним і батьком напружених відносин, а відповідач не сплачував аліменти і має велику заборгованість з їх сплати незважаючи на те, що він є офіційно працевлаштованим. Позивач та третя особа надали заяву в якій просили розглянути справу без їх участі, позов підтримали і просили його задовольнити. Відповідач надав заяву в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі та участі представника, частково визнав позовні вимоги і просив стягнути з нього на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви на весь період навчання, але не більше ніж до досягнення сином 23-х років, 10 вересня 2028 року. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11 жовтня 2002 року [PERSON] та [PERSON] одружились, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено запис №897 (а. с. 3). Матеріалами справи підтверджено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис №1162 (а. с. 5). Також судом встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2012 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку/доходу але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2012 року і до повноліття дитини, а на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2012 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 4, 6). Матеріалами справи також підтверджено, що відповідно до довідки №285 від 18 вересня 2023 року [PERSON] є студентом ІV курсу, групи 40Т1 Дніпровського фахового коледжу залізничного транспорту та транспортної інфраструктури з денною формою навчання, на бюджетній основі, на повному державному забезпеченні не знаходиться, з датою закінчення навчання 30 червня 2024 року (а. с. 7). Згідно довідки №385 від 21 вересня 2023 року Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ МВС України [PERSON] працює в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ на посаді прибиральника службових приміщень обслуговуючого персоналу відділу матеріального забезпечення з 04 жовтня 2007 року дотепер (а. с. 8). Частиною 2 статті 51\~Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Згідно із ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Частинами 1, 2 статті 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Конструкція вказаної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Тобто нормами цієї статті не передбачено обов`язку саме продовження навчання. Згідно із ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Відтак обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися виникає лише при наявності в сукупності таких юридичних фактів: досягнення дитиною 18 років, але не більше 23 років; продовження дитиною навчання; потреба дитини у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням; наявність можливості у батьків надавати допомогу. На підставі ч. ч. 1, 5, 6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.\~89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, саме на позивачу в цьому випадку лежить обов`язок доведення в суді обставин, які мають юридичне значення, зокрема потреби повнолітньої дитини у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням, а також можливостей відповідача надавати матеріальну допомогу. Крім того, відповідно до п. 17 постанови пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Правова природа аліментів у розумінні СК України є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого обов`язком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу наведених норм вбачається, що необхідною передумовою виникнення права батьків на отримання аліментів на утримання дитини є її проживання з цим із батьків. Судом встановлено, що їх спільна дитина проживає разом з позивачем, що також підтверджується довідкою №1670 від 19 вересня 2023 року КП «Жилсервіс-5» ДМР про те, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з сином [PERSON] , а також вбачається з витягу з Реєстру територіальної громади щодо [PERSON] (а. с. 9, 11). В судовому засіданні позивачем та третьою особою було доведено, що їх спільний син навчається на денній формі навчання та не має можливості працювати, при цьому витрачає кошти на проїзд, харчування, які йому надає позивач, оскільки відповідач не надає сину жодної матеріальної допомоги та має заборгованість за аліментами, які стягувались з нього до досягнення сином 18 років. Судом також враховується, що стороною відповідача у відзиві на позовну заяву та в судовому засіданні було частково визнано позовні вимоги. При цьому, посилання сторони відповідача на те, що його дружина відповідача - [PERSON] , є особою, яка має інвалідність ІІІ групи, та його мати - [PERSON] , є особою, яка має інвалідність ІІ групи, хоча і підтверджено долученими до матеріалів справи документами, однак доказів перебування їх саме на утриманні [PERSON] та їх непрацездатність, суду не надано. Також твердження представника відповідача про низький дохід [PERSON] судом не приймається, оскільки позивачем заявлено до стягнення аліменти в розмірі 1/4 частини від доходу, а не у твердій грошовій формі, і за вказаних обставин розмір аліментів може змінюватись як у більшу, так і в меншу сторону, враховуючи розмір доходу відповідача, що є найменш обтяжливим для відповідача на думку суду. Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина, і цей обов`язок також розповсюджується на позивача. Також суд враховує, що, особи, які досягли 18 років є повнолітніми, мають повну дієздатність і можуть самостійно піклуватися про себе, якщо це потрібно. Тому законодавець передбачив, з одного боку, обов`язок батьків утримувати повнолітніх сина або доньку, які продовжують навчання, оскільки це дозволить їм отримати освіту, але передбачив, що такий обов`язок виникає лише тоді, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу, оскільки не можна ставити в скрутне матеріальне становище одну повнолітню людину в цілях утримання іншої повнолітньої працездатної людини. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі №283/1309/17. Враховуючи, що відповідач перебуває у працездатному віці та не заперечує щодо стягнення з нього аліментів, оскільки має повнолітнього сина, який продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, тому суд вважає, що відповідач спроможний сплачувати позивачу аліменти. Разом з тим, Верховний Суд у своїй постанові від 23 січня 2019 року у справі № 346/103/17 зазначив, що змістом статті 199 СК України законодавцем визначено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатись, тобто на весь період навчання, який охоплює період від вступу до закінчення чи відрахування з навчання. Таким чином, визначаючи розмір аліментів суд враховує, що повнолітня дитина сторін [PERSON] , [INFO] , продовжує навчання на IV курсі Дніпровського фахового коледжу залізничного транспорту та транспортної інфраструктури денної форми навчання, не находиться на державному забезпеченні, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, а відповідач є працездатною особою, офіційно працевлаштований і має можливість надавати матеріальну допомогу саме у розмірі, який заявлений позивачем у позовній заяві, тому виходячи з вимог розумності, виваженості і справедливості, з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до закінчення навчання повнолітнім сином, тобто до [INFO] , а не до досягнення дитиною 23 років, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню, а якщо дитина продовжить навчання після 30 червня 2024 року, то позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264, ст. 430 ЦПК України суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у справі за одну майнову вимогу в розмірі 1\~073,60 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: partial