Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

11.07.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 25.07.2021р. в розмірі 365 600 грн. 00 коп. та 20% за користування проінвестованими коштами за рік користування грошима у розмірі 91 029 грн. 96 коп. Позов обґрунтований тим, що 25.07.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на момент укладення договору як 27,30грн./1 долар США, складало 270 300 грн. 00 коп. Кошти отримані в позику відповідач зобов`язався повернути позивачеві не пізніше 25.07.2022р. У п. 2 договору позики сторони домовилися, що за кожен рік користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 20% від суми проінвестованих ним коштів. Позичальник виплачує належні позикодавцеві відсотки щомісячно. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинно проходити в готівковій формі через money24, а також у безготівковій формі у гривні на банківську карту № [NUMBER] . Відповідач боргові зобов`язання у вказані строки не виконав, борг не повернув, в зв`язку з чим за ним рахується заборгованість по основній сумі боргу в сумі 365 600 грн. 00 коп., виходячи із офіційного курсу НБУ долара США до української гривні, станом на 15.06.2023р., як 36 грн. 56 коп./1 долар США. Та за ним же рахується заборгованість зі сплати відсотків за користування проінвестованими грошовими коштами. Відповідач відмовляється сплачувати 20% за користування проінвестованими грошовими коштами за кожен рік користування ними, хоча належно виконував зазначені умови договору з 25.07.2021р. по 30.01.2022р., що підтверджується платіжною інструкцією від 30.07.2021р. про сплату коштів у сумі 5 701 грн.07 коп. та випискою по картці позивача. З огляду на що заборгованість зі сплати відсотків за користування проінвестованими грошовими коштами за період з 26.01.2022р. по 26.05.2023р. становить 91 029 грн. 96 коп. Факт передачі грошових коштів відповідачеві підтверджується як договором позики, так і борговою розпискою. А тому, посилаючись на ст.ст. 207, 524, 526, 533, 598, 599, 626, 627, 638, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики від 25.07.2021р. в сумі 365 600 грн. 00 коп. та 20% за користування проінвестованими коштами у розмірі 91 029 грн. 96 коп. Позивач в судові засідання 28.11.2023р. та 21.12.2023р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив, із заявами на адресу суду не звертався. Представниця позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала в частині стягнення основного боргу та 20% за період з 26.01.2022р. по 25.07.2022р. Відповідач в судові засідання 28.11.2023р. та 21.12.2023р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом: направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. З огляду на приписи ст. 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі позивача та відповілдача за наявними у справі доказами. Заслухавши пояснення представниці позивачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 25.07.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики, без номеру, відповідно до п.п. 1 - 6 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 10 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 27,30 грн./1 долар США, на момент укладення договору складає 270 300 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 25.07.2022р. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 20% від суми проінвестованих ним коштів, та що позичальник виплачує належні позикодавцю відсотки щомісячно. Вони ж погодили, що повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у місті Києві або Одесі у доларах США, або в готівковій формі через money24, також у безготівковій формі у гривні на банківську картку № [NUMBER] . Позичальник засвідчив, що на момент укладення договору позики ним отримано грошові кошти у повному розмірі згідно п. 1 договору. Також сторони домовилися, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за договором - надається і є фактом передачі коштів. Позичальник зобов`язався повернути, а позикодавець зобов`язався прийняти позичену суму грошових коштів до закінчення вказаного у п.1 договору позики терміну. Договір вважається укладеним з моменту передачі грошей. Водночас суд не бере до уваги розписку відповідача від 25.07.2021р. на підтвердження факту отримання у позику грошових коштів у сумі 10 000 доларів США, оскільки остання не підписана відповідачем. Також суд не бере до уваги те, що на виконання умов договору позики відповідач вчинив оплати: 11.08.2021р. в сумі 4 454 грн. 30 коп.; 30.09.2021р. в сумі 4 368 грн. 66 коп.; 29.10.2021р. в сумі 4 471 грн. 82 коп.; 30.11.2021р. в сумі 4 466 грн. 94 коп.; 23.12.2021р. в сумі 4 628 грн. 90 коп.; 31.01.2022р. в сумі 4 889 грн. 87 коп., які були внесені на картку [NUMBER] , оскільки матеріали справи не мітять доказів на підтвердження цих обставин. Виписка по особовому рахунку [PERSON] відкритого у АТ КБ ПриватБанк від 08.06.2023р. за період з 11.08.2021р. по 31.01.2022р. вказаної інформації не мітить. При цьому суд бере до уваги те, що на виконання умов договору позики відповідач вчинив оплату 30.07.2021р. в сумі 5 701 грн. 07 коп., що підтверджується позивачем та платіжною інструкцією Р24АР24А1401744351С3789 від 30.07.2021р., так як в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту існування між позивачем та відповідачем інших правовідносин. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики коштів не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, станом на 22.06.2023р. за ним рахується заборгованість за основним боргом в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ долара США до української гривні, станом на 15.06.2023р., як 36 грн. 56 коп./1 долар США, - 365 600 грн. 00 коп. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення 20% від суми проінвестованих коштів за кожен рік користування ними, не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, станом на 26.05.2023р. за ним рахується заборгованість у розмірі 91 029 грн. 96 коп.: - з 26.01.2022р. по 26.02.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 29 грн. 25 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 29,25/100*20/12, = 4 875 грн. 00 коп.; - з 26.02.2022р. по 26.03.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 29 грн. 25 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 29,25/100*20/12, = 4 875 грн. 00 коп.; - з 26.03.2022р. по 26.04.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 29 грн. 25 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 29,25/100*20/12, = 4 875 грн. 00 коп.; - з 26.04.2022р. по 26.05.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 29 грн. 25 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 29,25/100*20/12, = 4 875 грн. 00 коп.; - з 26.05.2022р. по 26.06.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 27 грн. 02 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 27,02/100*20/12, = 4 503 грн. 33 коп.; - з 26.06.2022р. по 26.07.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.07.2022р. по 26.08.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.08.2022р. по 26.09.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.09.2022р. по 26.10.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.10.2022р. по 26.11.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.11.2022р. по 26.12.2022р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.12.2022р. по 26.01.2023р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.01.2023р. по 26.02.2023р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.02.2023р. по 26.03.2023р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.03.2023р. по 26.04.2023р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; - з 26.04.2023р. по 26.05.2023р. виходячи із курсу долара США до української гривні як 36 грн. 56 коп./1 долар США, та формули 10 000 * 36,56/100*20/12, = 6 093 грн. 33 коп.; Розрахунки позивача відповідачем не спростовані. Офіційний курс долара США до української гривні, за курсом НБУ, станом на день прийняття рішення становить: 1долар США/37,19грн. Встановивши вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 534 ЦК України визначено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність від 16.04.1991р.; ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII від 01.04.2023р. (далі - № 2473-VIII). Відповідно до ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Враховуючи обов`язок суду розглядати справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення суми заборгованості саме у гривні, з урахуванням еквіваленту доларів, з огляду на прохальну частину позивача, зроблену у позовній заяві. Зокрема, позивач, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у національній валюті, використовуючи курс валют станом на 15.06.2023р. При цьому, про стягнення заборгованості у валюті позики та (або) в гривневому еквіваленті за курсом НБ України на час ухвалення судом рішення, позивач не заявляв. Тож, з врахуванням позовних вимог та виходячи із курсу долара США, встановленого НБУ станом на 15.06.2023р. у розмірі 36 грн. 56 коп. за 1 долар США, з відповідача підлягає стягненню неповернута позика у загальному розмірі 365 600 грн., що еквівалентно 10 000 доларів США. Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь 20% від суми проінвестованих коштів за кожен рік користування ними, за період з 26.01.2022р. по 26.05.2023р., в загальному розмірі 91 029 грн. 96 коп. Вказані умови щодо розміру позики, строку її надання, розміру процентної ставки, строків повернення процентів, погоджені відповідачем у договорі позики від 25.07.2021р. Зокрема, у п.п. 1, 2 договору позики від 25.07.2021р. сторони погодили, що позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 10 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 27,30 грн./1 долар США, на момент укладення договору складає 270 300 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 25.07.2022р. Та домовилися, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 20% від суми проінвестованих ним коштів, та що позичальник виплачує належні позикодавцю відсотки щомісячно. Отже розмір 20% від суми проінвестованих коштів визначеної договором як 10 000 доларів США, розрахований за процентною ставкою 20%, виходячи із курсу долара до української гривні за офіційним курсом НБ України у відповідний місяць, у період з 26.01.2022р. по 25.07.2022р. становить 29 893 грн. 55 коп. А тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 20% від суми проінвестованих ним коштів підлягають частковому задоволенню в сумі 29 893 грн. 55 коп. за період з 26.01.2022р. по 25.07.2022р. Водночас щодо заявлених вимог про стягнення 20% від суми проінвестованих коштів нарахованих після закінчення строку позики, з 26.07.2022р. по 26.05.2023р. в сумі 61 136 грн. 41 коп., суд приходить до такого висновку. У Постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16 зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за користування кредитом могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за користування кредитом, розмір якої не може бути зменшений судом. А тому твердження позивача про те, що проценти за користування кредитом нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. З дослідженого судом договору позики не вбачається, що при його укладенні сторони встановили нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі після закінчення строку кредитування, та у ньому ж лише передбачили тільки проценти за користування кредитом. А тому в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за період з 26.07.2022р. по 26.05.2023р. в сумі 61 136 грн. 41 коп. - слід відмовити. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 657 грн. 63 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 4 033 грн. 97 коп. (86,61 %).

Outcome: partial