Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив визнати припиненим з 01.10.2021 року договір від 01.05.2018 року № Д-2, укладений між [PERSON] та ТОВ «Ліко-житлосервіс». Зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» оприлюднити в блоці «Д» підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS] та на дошці оголошень цього будинку інформацію про те, що позивач не є боржником з 01.10.2021 року за договором від 01.05.2018 року № Д-2. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 12.04.2018 року позивач є власником машиномісця № [NUMBER] блок «Д» в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу машиномісця від 12.04.2018 № 1433, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. (копія додається) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2018 року №120496938. Між позивачем та ТОВ «Ліко-житлосервіс» 01.05.2018 року укладено договір № Д-2 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, на підставі якого, позивач сплачував відповідачу кошти за утримання машиномісця № [NUMBER] блок «Д» в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] . Щомісячний розмір відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на момент укладення договору та відповідно до п. 3.1 договору становив 395,00 грн., а станом на 01.10.2021 року (момент припинення договору) - 688,00 грн. Листом від 13.08.2021 року відповідач повідомив позивача про збільшення вартості послуги з обслуговування підземної автостоянки до 1606,00 грн. на місяць без надання будь-якого розрахунку цих послуг, що є порушенням ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». По вказаній причині позивач відмовився продовжувати договірні правовідносини з відповідачем та сплачувати не обґрунтовану суму послуг. Листом від 07.09.2021 року відповідач повідомив позивача про розірвання договору від 01.05.2018 року № Д-2 та направив позивача проєкт угоди від 06.09.2021 року про розірвання вказаного договору. Зазначена угода про розірвання договору позивачем була схвалена та підписана. Згідно п. 1 вказаної угоди договір від 01.05.2018 року № Д-2 припинив свою дію з 01.10.2021 року. Згідно п. 2 зазначеної угоди, я зобов`язався і виконав грошові зобов`язання по договору від 01.05.2018 року № Д-2 до 30.09.2021 року в повному обсязі, що підтверджується відповідними рахунками відповідача та квитанціями за 2020-2021 роки. Такий порядок та спосіб розірвання (припинення) договору від 01.05.2018 року № Д-2 відповідає п. 5.2 цього договору та вимогам ст. 604, 651 ЦК України. Після розірвання договору від 01.05.2018 року № Д-2 відповідач не уклав з позивачем новий договір про відшкодування витрат на утримання машиномісця № 2 блок Д в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] , чим порушив вимоги ст.-ст. 12- 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» однак, продовжив надсилати у жовтні та листопаді рахунки по сплаті за жовтень - листопад 2021 року по договору від 01.05.2018 № Д-2 та оприлюднив прізвище та ініціали позивача, номер договору у списку боржників у січні 2022 року у громадському місці разом з неправдивою інформацією про його заборгованість перед відповідачем. В той самий час, позивач самостійно оплачував працю охоронців автостоянки, так як вони були звільненні з роботи відповідачем, та оплачував рахунки відповідача за спожиті електроенергію та воду. Зазначені дії відповідача позивач сприйняв як реальну образу його та приниження його честі та гідності, що є порушенням його конституційного права на повагу до його гідності, гарантованого ст. 28 Конституції України, так як він не давав згоди відповідачу на оприлюднення своїх персональних даних, тим більше з таких підстав, що є грубим порушенням відповідачем ст.,ст. 273, 278, 297 Цивільного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних». Після оприлюднення відповідачем у громадському місці прізвища позивача у списках боржників за послуги по обслуговуванню підземного паркінгу, позивач був сильно схвильований і роздратований такими діями відповідача, так як позивач має добру репутацію серед мешканців житлового комплексу і дорожу такою репутацією. Тому, 07.02.2022 року позивач звернувся до відповідача із вмотивованою заявою №124 про припинення його протиправних дій по надсиланню на його адресу будь-яких рахунків за обслуговування машиномісця та видалення його персональних даних із списка «боржників». Після вказаної заяви позивача відповідач відреагував частково, переставши оприлюднювати в списках «боржників» його персональні дані, однак залишив номер договору, по якому позивача можливо легко ідентифікувати, так як номер договору і номер паркомісця співпадають. Списки «боржників» із зазначенням номеру договору «Д-2» були оприлюднені у громадському місці у лютому та травні 2022 року, чим відповідач продовжив завдавати позивача моральних страждань. Реагуючи на вказані протиправні дії відповідача, позивач неодноразово усно звертався до нього з вимогою припинити протиправні дії та надати йому письмову відповідь на його обґрунтовану заяву від 07.02.2022 року і лише 13.06.2022 року отримав від нього листа № 123 від 13.06.2022 року в якому він намагається обґрунтувати те, що договір від 01.05.2018 № Д-2 є діючим. Реагуючи на лист відповідача від 13.06.2022 року № 123, позивач 21.06.2022 року передав відповідачу заяву від 21.06.2022 року №187, в якій просив надати копії документів, що підтверджують наявність рішення співвласників житлового комплексу про укладення договору на обслуговування підземного паркінгу з відповідачем та надати копії документів, що підтверджують правонаступництво ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» від ТОВ «Ліко-житлосервіс». У відповіді на заяву позивача від 21.06.2022 року відповідач зазначив про перейменування ТОВ «Ліко-житлосервіс» в ТОВ «Управляюча компанія «Венеція», що підтверджується витягом з Державного реєстру юридичних осіб від 02.03.2023 року. Тому, 26.08.2022 року, позивач знову звернувся до відповідача із заявою від 24.08.2022 року №307 про припинення порушень закону по відношенню до нього, на яку отримав відповідь від 14.09.2022 року № 235 про те, що повторні звернення не розглядаються. Після чого, 24.02.2023 року, позивач отримав від відповідача новий рахунок про заборгованість станом на 01.02.2023 року на суму 7429,48 грн. з вимогою сплатити вищевказану суму, в якому останній попередив позивача про те, що він звернеться до суду з вимогою стягнення з нього боргу та про те, що до нього будуть застосовані штрафні санкції, чим завдав чергових моральних страждань, так як позивач знову почав хвилюватися та шукати спосіб зупинення протиправних дій відповідача, внаслідок чого знову було порушено звичайний ритм життя позивача. У зв`язку з викладеним, позивач вважає дії відповідача по витребуванню з нього оплати за договором від 01.05.2018 року № Д-2, починаючи з 01.10.2021 і по теперішній час, та дії по оприлюдненню конфіденційної інформації про нього у списках боржників незаконними і такими, що порушують його Конституційні права на вільне володіння своєю власністю та щодо непоширення конфіденційної інформації про нього без його згоди, не повагу до його гідності, гарантованих ст. ст. 28, 32, 41 Конституції України. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 19.07.2023 року від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду справи за позовом ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання підземної автостоянки, втрат від інфляційних процесів та 3% річних. 20.07.2023 року від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з перебуванням у складі Збройних Сил України. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від18.12.2023 року у задоволенні клопотань позивача та відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 12.04.2018 року позивач є власником машиномісця № [NUMBER] блок «Д» в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу машиномісця від 12.04.2018 року № 1433, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2018 року №120496938. Між позивачем та ТОВ «Ліко-житлосервіс», правонаступником якого є ТОВ «Управляюча компанія «ВЕНЕЦІЯ» (перейменування підтверджується витягом з Державного реєстру юридичних осіб від 02.03.2023 року) 01.05.2018 року укладено договір № Д-2 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, на підставі якого, позивач сплачував відповідачу кошти за утримання машиномісця № [NUMBER] блок «Д» в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] . Щомісячний розмір відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на момент укладення договору та відповідно до п. 3.1 договору становив 395,00 грн., а станом на 01.10.2021 року - 688,00 грн. Листом від 13.08.2021 року відповідач повідомив позивача про збільшення вартості послуги з обслуговування підземної автостоянки до 1606,00 грн. на місяць. У зв`язку з підвищенням вартості послуги, позивач на підставі ст. 627 ЦК України відмовився продовжувати договірні правовідносини з відповідачем та сплачувати вказану суму послуг. Листом від 07.09.2021 року відповідач повідомив позивача про розірвання договору від 01.05.2018 року № Д-2 та направив [PERSON] проєкт угоди від 06.09.2021 року про розірвання вказаного договору. Зазначена угода про розірвання договору позивачем була підписана Згідно п. 1 вказаної угоди договір від 01.05.2018 № Д-2 припинив свою дію з 01.10.2021 року. Згідно п. 2 зазначеної угоди, Позивач зобов`язався і виконав грошові зобов`язання по договору від 01.05.2018 № Д-2 до 30.09.2021 в повному обсязі, що підтверджується відповідними рахунками відповідача та квитанціями за 2020 - 2021 роки, що підтверджується матеріалами справи. Такий порядок та спосіб розірвання (припинення) договору від 01.05.2018 № Д-2 відповідає п. 5.2 цього договору та вимогам ст. 604, 651 ЦК України. Як зазначив позивач, після розірвання договору від 01.05.2018 року № Д-2 відповідач не уклав зі ним новий договір про відшкодування витрат на утримання машиномісця № 2 блок Д в підземній автостоянці за адресою: [ADDRESS] , однак продовжив надсилати позивачу у жовтні та листопаді рахунки по сплаті за жовтень - листопад 2021 року по договору від 01.05.2018 року № Д-2. Позивач вважає, що договір № Д-2 від 01.05.2018 року є припиненим з 01.10.2021 року, а тому відповідач не мав права надсилати після 01.10.2021 року йому рахунки, на що слід зазначити наступне. Цивільні права та обов`язки зокрема, виникають з договорів та інших правочинів. Внаслідок укладення договору сторони набувають права та обов`язки. Їх зміна та припинення має відбуватися у такій же формі, як і укладення договору. У разі порушення прав та обов`язків сторін договору їх захист відбувається способами, передбаченими ст. 16 ЦК України. Зокрема, такими способами є визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, припинення правовідношення тощо. Таким чином, особа, права якої порушені, вправі ставити питання про визнання договору припиненим (розірваним). Для визначення моменту припинення (розірвання) договору слід виходити з того, як зазначене питання врегульоване в самому правочині, а за відсутності такого врегулювання мають застосовуватися приписи розділу II глави 53 ЦК України, якими врегульовані питання укладення, зміни та розірвання договору та положення глави 63 ЦК щодо регулювання послуг. Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом (ст. 905 ЦК) Статтею 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов`язки. Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 2 статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 5.1 договору, укладеного 01.05.2018 року між позивачем та відповідачем, вбачається, що істотною умовою договору є також і умова щодо права сторони Договору припинити його дію, повідомивши іншу сторону про такий намір за 30 днів до закінчення строку його дії . 07.09.2021 року позивачем було направлено відповідачу повідомлення про розірвання договору, в якому серед іншого відповідача було повідомлено про те, що із 01.10.2021 року відповідачу буде обмежено надання комунальних послуг. В ході розгляду справи було встановлено, що між сторонами було 06.09.2021 року було підписано угоду про розірвання договору № Д-2 від 01.05.2018 року. Вказане також встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.10.2023 року, яким у задоволенні позову ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання підземної автостоянки, втрат від інфляційних процесів та 3% річних відмовлено. Згідно відкритого доступу ЄДРСР вказане рішення набрало законної сили 09.11.2023 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правовідносини між власником машиномісця в підземному паркінгу з приводу надання послуг на його утримання і обслуговування та особою, яка надає такі послуги, виникають виключно на підставі укладеного між ними договору. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При вирішенні даного спору, суд приймає до уваги те, що факт використання позивачем машиномісця не свідчить про продовження дії Договору № Д-2 від 01.05.2018 року про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки, оскільки, машиномісце належить відповідачу на праві приватної власності і факт його використання не може сам по собі бути підставою для сплати позивачу за певні послуги без укладення відповідного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач, будучи власником машиномісця, розташованого в підземній автостоянці, є вільним в укладенні будь-яких договорів, зокрема що стосується утримання належного йому на праві власності машиномісця й забезпечення його у належному санітарно-технічному стані, є вільним у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог чинного законодавства і не може бути обмеженим у здійсненні свого права власності, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання припиненим з 01.10.2021 року договору від 01.05.2018 року № Д-2, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Ліко-житлосервіс». Позивач також просив зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» оприлюднити в блоці «Д» підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS] та на дошці оголошень цього будинку інформацію про те, що позивач не є боржником з 01.10.2021 року за договором від 01.05.2018 року № Д-2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач оприлюднив прізвище та ініціали позивача, номер договору у списку боржників у січні 2022 року у громадському місці разом з неправдивою інформацією про його заборгованість перед відповідачем. Зазначені дії відповідача позивач сприйняв як реальну образу його та приниження його честі та гідності, що є порушенням його конституційного права на повагу до його гідності, гарантованого ст. 28 Конституції України, так як він не давав згоди відповідачу на оприлюднення своїх персональних даних, тим більше з таких підстав, що є грубим порушенням відповідачем ст.,ст. 273, 278, 297 Цивільного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних». Тому, 07.02.2022 року позивач звернувся до відповідача із вмотивованою заявою №124 про припинення його протиправних дій по надсиланню на його адресу будь-яких рахунків за обслуговування машиномісця та видалення його персональних даних із списка «боржників». Після вказаної заяви позивача відповідач відреагував частково, переставши оприлюднювати в списках «боржників» його персональні дані, однак залишив номер договору, по якому позивача можливо легко ідентифікувати, так як номер договору і номер паркомісця співпадають. Списки «боржників» із зазначенням номеру договору «Д-2» були оприлюднені у громадському місці у лютому та травні 2022 року, чим відповідач продовжив завдавати позивача моральних страждань, на що слід зазначити наступне. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Відповідно до частини 2 пункту 4 вказаної Постанови, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно з п. 14 Постанови при вирішенні питання про відкриття провадження у справі судам слід звертати увагу на відповідність позовної заяви (заяви) вимогам статті 119 ЦПК ( 1618-15 ). Така заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід зазначити, що долучені до позовної заяви роздруківки про інформацію боржників не є належними доказами поширення відповідачем недостовірної інформації стосовно позивача. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» оприлюднити в блоці «Д» підземної автостоянки за адресою: [ADDRESS] та на дошці оголошень цього будинку інформацію про те, що позивач не є боржником з 01.10.2021 року за договором від 01.05.2018 року № Д-2. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору 1073,60 грн.

Outcome: partial