Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, з урахуванням уточненої позовної заяви мотивуючи свої вимоги тим, що вона разом з її чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , володіли будинком [ADDRESS] на праві приватної власності, в якому крім неї на теперішній час зареєстрований та інколи проживає їх син відповідач у справі. Вказує, що відповідач на протязі тривалого часу веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до вищевказаного будинку у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, вимагає у неї гроші, які витрачає на алкогольні напої, принижує її перед сусідами і родичами. Посилається на те, що за життя [PERSON] відповідач над ним знущався та ображав нецензурною лайкою, погрожував вбивством і бив батька, але за його життя вони не звертались до поліції, оскільки сподівались, що [PERSON] змінить свою поведінку на краще. Зазначає, що відповідача на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було позбавлено батьківських прав щодо його дочки, він не працював, аліменти не сплачував і жив за їх з батьком рахунок, ніколи не сплачував комунальні платежі, а також ними була сплачена заборгованість відповідача за аліментами. Вказує на те, що всі надані суду докази ганебної поведінки відповідача підтверджують ту обставину, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим її проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу по відношенню до нього виявились безрезультатними. Зазначає, що в утриманні вищевказаного будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, відповідач участі не приймає, чим завдає їй матеріальних збитків. Враховуючи вищевикладене, вона змушена звернутись до суду з вказаним позовом, в якому просила виселити за неможливістю сумісного проживання без надання іншого житлового приміщення відповідача з належного їй на праві приватної власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 25 листопада 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Відповідачем до суду було надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у позові у повному обсязі, в обґрунтування зазначивши, що до смерті його батька [PERSON] жодних проблем у сумісному проживанні з матір`ю [PERSON] не було, а батько у бесідах повідомляв, що після його смерті будинок за адресою: [ADDRESS] , перейде до нього у спадщину. Вказує, що безпідставні звернення до поліції почали надходити після смерті його батька, коли почався процес вступу у спадщину. Посилається на те, що за домовленістю він сплачував половину комунальних платежів за будинок позивачу. Зазначає, що за час свого життя він ніколи не притягався до кримінальної відповідальності, не має алкогольної залежності, і до 2021 року жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності. Посилається на те, що під час складання адміністративного протоколу та в інший час, коли викликалась поліція, він жодного разу не був у стані алкогольного сп`яніння, все здійснювалось зі слів позивача, яку підбурював його рідний брат [PERSON] і його дружина, він не розуміється на юридичних тонкощах підписував пояснення не читаючи і сподіваючись на чесність поліцейських, а після декількох притягнень до адміністративної відповідальності, з того часу намагається не спілкуватись з позивачем. Вказує на те, що його матір разом з братом викликають поліцію з метою створення видимості штучних конфліктів з намаганням позбавити його спадщини, і на противагу цьому зазначає, що має гарні відносини з сусідами, за місцем роботи характеризується позитивно, алкогольні напої не вживає, порушень трудової дисципліни не має. Повідомив, що в нього не має іншого місця проживання окрім вищевказаного будинку, а також він не має у володінні чи користуванні будь-якого житла крім цього будинку. Зазначає, що позивачем не було повідомлено суд про наявність відкритої спадкової справи після смерті його батька [PERSON] , і про те, що він має право на спадщину у розмірі 1/6 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , де сумісно з матір`ю проживає, і відповідно до закону написав заяву до нотаріуса про вступ у спадщину. Позивачем було надано до суду відповідь на відзив, яку судом прийнято лише як письмові пояснення з урахуванням пропуску строку встановленого судом та відсутності клопотання позивача щодо його поновлення, в яких позивач посилається на те, що відповідач безпідставно вважає себе належним спадкоємцем, який має право на 1/6 частину домоволодіння [ADDRESS] , як спадкоємець першої черги за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , оскільки вважає, що відповідач повинен бути усунутим від права на спадкування після його смерті, через ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю [PERSON] , який через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані. Посилається на те, що відповідачем не зазначається, що [PERSON] також є відповідачем у справі №205/10094/21 за її позовом до нього про усунення спадкоємця першої черги за законом від права на спадкування. Звертає увагу на ту обставину, що її чоловік [PERSON] ніколи не обіцяв відповідачу, що після його смерті вищевказаний будинок перейде у спадщину саме відповідачу, і якщо у нього було б таке бажання, то він залишив би заповіт. Крім того, вказує, що її померлому чоловіку належить лише 1/2 частина будинку, а інша 1/2 частина будинку належить їй, як співвласнику та дружині з якою і був здобутий цей будинок. Вказує, що відповідач ніколи не сплачував ніяких комунальних чи інших платежів, не цікавився їх розміром та існуванням заборгованості, а твердження відповідача про сплату особисто їй половини комунальних платежів за будинок не відповідає дійсності. Зазначає, що після смерті її чоловіка відповідач почав постійно вимагати у неї, щоб вона звернулась до нотаріуса і відмовилась від спадщини на його користь, мотивуючи це нібито обіцянкою батька, що після його смерті він отримає будинок у спадок. Більш того, надана відповідачем характеристика за підписами сусідів не може вважатись доказом, оскільки здобута хитрістю і обманом. Звертає увагу, що посилання відповідача на те, що саме [PERSON] підбурює її на конфлікт з відповідачем не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] намагається її захистити від відповідача та [PERSON] . Вказує, що у зв`язку з постійним зростанням платежів за комунальні послуги вони для неї, як пенсіонера за віком, яка не працює, є не підйомними та вона не зможе їх сплачувати, що призведе до втрати будинку, також вона не може отримати субсидію через реєстрацію відповідача у будинку. Також позивачем було надано суду додаткові пояснення, в яких посилається на порушення вимог термінового заборонного припису відповідачем по відношенню до неї та постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2022 року його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 КУпАП України. Вказує, що 20 травня 2022 року відповідач знову прийшов до будинку [ADDRESS] , та вчинив домашнє насильство фізичного і психологічного характеру до неї та її старшого сина, а також пошкодив майно. 30 травня 2022 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволені клопотання позивача про витребування у ВП № 3 ДРУП ГУНП України в Дніпропетровській області копії всіх відео, які були зафіксовані на нагрудну бодікамеру поліцейських, які здійснювали фіксацію при виїзді за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.05.2021 року по 01.12.2021 року за заявами [PERSON] , а також відповіді про наявність всіх звернень [PERSON] за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року на звинувачення за побутове насильство вчинено щодо [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , кривдником [PERSON] та надати відповіді про вжиті відповідні заходи щодо [PERSON] , та про виклик у судове засідання для допиту в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , а також позивача [PERSON] за її згодою. Позивачем 31 серпня 2022 року до суду було подано письмові пояснення, в яких вона, зокрема, зазначила, що відповідач не приймає участі в утриманні будинку за адресою: [ADDRESS] , його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, чим завдає їй значних збитків, і посилається, що своїми діями відповідач разом з дружиною та її сестрою пошкодили майно на 7\~800 грн. Також відповідач своєю системною поведінкою і порушенням правил співжиття (які встановлені постановами суду) щодо неї порушує вимоги ст. 319 ЦК України та ст. 150 ЖК України. 26 жовтня 2022 року у підготовчому судовому засіданні судом без виходу до нарадчої кімнати ухвалено про закриття підготовчого судового засідання та призначено судове засідання з розгляду справи по суті. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про виклик свідка. Відповідачем до суду було надано письмові пояснення, в яких зазначив, що він майже все життя прожив за адресою реєстрації: [ADDRESS] , разом з батьками, а у подальшому разом з дружиною [PERSON] , та вели спільний побут. Зазначає, що після смерті батька [PERSON] його рідний брат [PERSON] , який протягом 10 років не приходив до їх будинку у зв`язку з неприязними відносинами з батьком, шляхом вмовлянь та хитрістю почав налаштовувати його матір [PERSON] проти нього, і з того часу вони почали звертатись до поліції з приводу нібито вчинення ним домашнього насильства. Вказує, що 20 травня 2022 року [PERSON] спровокував з ним бійку у результаті якої його було засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України, та з цього часу з метою уникнення конфліктних ситуацій він змушений був мешкати у м. Кам`янське у його дружини. Посилається на те, що він є користувачем будинку, в нього зберігаються там цінні та особисті речі. Посилається на те, що 11 і 13 листопада 2023 року він спробував безрезультатно потрапити до вищевказаного будинку, тобто, його брат і матір свідомо привласнили його майно і не дають потрапити до будинку в якому він планує мешкати. Представником позивача [PERSON] було надано клопотання про розгляд справи за відсутності учасників справи та ухвалити рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачем було подано заяву про розгляд справи без його участі, врахувати його письмові пояснення від 20 грудня 2023 року та відмовити в позові у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши свідків, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданим 17 квітня 1987 року Ленінським районним відділом комунального господарства Виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів (т. 1 а. с. 8). Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №895, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (т. 1 а. с. 11). Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №11915, виданої 26 жовтня 2021 року відділом обліку та проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (уповноважений власник); [PERSON] , [INFO] (син) (т. 1 а .с. 9). Звертаючись до суду, позивач просила виселити з вищевказаного будинку відповідача з підстав з підстав неможливості сумісного проживання, у зв`язку з чим надала суду постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2021 року у справі №205/4143/21, яка набрала законної сили 25 червня 2021 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зі змісту якої встановлено, що 01 травня 2021 року о 22 год. 00 хв. [PERSON] , знаходячись за місцем свого мешкання ( [ADDRESS] ) погрожував фізичною розправою та ображав нецензурною лайкою свою матір [PERSON] , чим вчинив насильство в сім`ї (т. 1 а. с. 13). Також в матеріалах справи наявні тимчасові заборонні приписи від 29 вересня 2021 року та 20 лютого 2022 року щодо [PERSON] у зв`язку зі вчиненням ним домашнього насильства 27 серпня 2021 року та 20 лютого 2022 року щодо [PERSON] (т. 1 а. с. 26, 143). З відповідей ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області №43.3/3111ЄО від 05 жовтня 2021 року, №43.3/3520ЄО від 09 листопада 2021 року вбачається, що [PERSON] за вчинення сварок був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (протоколи ВАБ №827075 від 01 вересня 2021 року, ВАБ 854926 від 01 жовтня 2021 року) (т. 1 а. с. 27, 88). В матеріалах справи наявна постанова Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2021 року у справі 205/8373/21, яка набрала законної сили 15 листопада 2021 року, якою було закрито провадження щодо [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення ( т. 1 а. с. 77-78). Також в матеріалах справи наявна постанова Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2022 року у справі №205/2439/22, яка набрала законної сили 31 травня 2022 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зі змісту якої встановлено, що 20 лютого 2022 року о 20 год. 30 хв. [PERSON] , знаходячись за місцем свого мешкання ( [ADDRESS] ), перебуваючи у п`яному вигляді, вчинив домашнє насильство щодо своєї матері [PERSON] , а саме, ображав її нецензурною лайкою, штовхав, хапав за руки (т. 1 а. с. 191). Крім того, постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2022 року у справі №205/3607/22, яка залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду та набрала законної сили 30 серпня 2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, зі змісту якої встановлено, що 20 травня 2022 року о 19 год. 00 хв. [PERSON] , будучи особою раніше підданою адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 протягом року, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , виражався нецензурною лайкою в бік матері [PERSON] , чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру (т. 1 а. с. 216-220). В матеріалах справи також наявний вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року у справі №205/3636/22, який залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду та набрав законної сили 20 липня 2023 року, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, за заподіяння 20 травня 2022 року тілесних ушкоджень [PERSON] (т. 2 а. с. 95-100). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Статтею 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Частинами 1, 2 ст. 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції»). Отже, при вирішенні спорів про виселення особи з житла суди мають враховувати принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 вересня 2018 року у справі №320/1941/16-ц. Судом встановлено, що [PERSON] є співвласником будинку за адресою: [ADDRESS] , а відповідач є її сином, який зареєстрований за вищевказаною адресою з 28 березня 1992 року. Крім того, як встановлено судом, на час спору у вказаному будинку за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає позивач, а відповідач мешкає за іншою адресою. Також суд зазначає, що допитана в якості свідка за її згодою позивач [PERSON] підтвердила, що відповідач проживав у вищевказаному будинку до 20 травня 2022 року, зараз не проживає та не має доступу до будинку. Допитана в якості свідка [PERSON] лише зазначила, що позивач розповідала їй та жалілась на поведінку відповідача. Крім того, сторони під час розгляду справи посилались на те, що у Ленінському районному суді м. Дніпропетровська розглядається справа №205/10094/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення відповідача від права на спадкування, що стало відомо з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень у вказаній справі вже наявне судове рішення від 09 жовтня 2023 року, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, але вказане рішення на дату розгляду справи ще не набрало законної сили, отже суд звертає увагу на те, що станом на дату розгляду справи відповідач фактично є спадкоємцем після смерті свого батька - [PERSON] , та не усунений від спадкування, тобто, у нього наявні всі права спадкодавця на частину належного йому в порядку спадкування майна померлого. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Частиною 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5-16464 від 26 жовтня 2021 року на запит приватного нотаріуса ДМНО Галині Журавльовій судом встановлено, що з відомостей адресної книги та картотеки з питань реєстрації фізичних осіб: [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 23 грудня 1980 року по 19 жовтня 2021 року, отже склад зареєстрованих осіб на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) становить дві особи: [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 23 грудня 1980 року по теперішній час; [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 28 березня 1992 року по теперішній час (т. 1 а. с. 10). Згідно із ч 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності. При цьому, відсутність реєстрації права власності на спадкове майно не може бути підставою для позбавлення особи права власності на таке майно. Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №463/6829/21-ц. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, матеріали справи дійсно мають докази, які підтверджують систематичні дії відповідача, направлені на вчинення психологічного насильства по відношенню до позивача, при цьому, судом встановлено, що відповідач з травня 2022 року фактично не проживає в будинку за адресою його реєстрації, виселити з якого просить позивач, а також не має до нього доступу. Крім того, судом встановлено, що відповідач фактично є спадкоємцем після смерті його батька [PERSON] , який був співвласником будинку за адресою: [ADDRESS] . Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, а саме заходами, передбаченими законом з метою припинення порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Обрання позивачем способу захисту свого цивільного права шляхом виселення відповідача, який чинить порушення правил користування жилим приміщенням не відповідає вимогам ст. 47 Конституції України, а також положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилання позивача на те, що відповідач не приймав участі у сплаті комунальних послуг за утримання вищевказаного будинку за адресою: [ADDRESS] , також не є підставою для виселення відповідача, оскільки за наявності таких обставин позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача частини сплачених нею комунальних послуг та витрат на утримання будинку. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed