Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 26 жовтня 2009 року Олександрівською сільською радою Золочівського району Харківської області. Батьки дитини перебували у зареєстрованому шлюбі у період із 25 липня 2009 року по 20 січня 2014 року. Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 08 січня 2014 року по справі № 622/1567/13-ц шлюб було розірвано. Прізвище матері дитини у першому шлюбі: « [PERSON] » залишилось таким і після розірвання шлюбу. Судовим наказом № 622/70/20, виданим 15 червня 2020 року Золочівським районним судом Харківської області із батька дитини - [PERSON] - було стягнуто аліменти на дитину у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23.01.2020 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . За заявою матері дитини про відкриття виконавчого провадження на підставі зазначеного вище судового наказу 07 жовтня 2020 року державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було відкрито виконавче провадження за № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] . 21 липня 2017 року між матір`ю дитини, позивачем по справі - [PERSON] - та [PERSON] виконавчим комітетом Заміської сільської ради Валківського району Харківської області було зареєстровано шлюб. Прізвище матері дитини після укладення шлюбу стало « [PERSON] ». На теперішній час дитина [PERSON] зареєстрована за адресою матері: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Золочівської селищної ради Богодухівського району Харківської області. Фактично наразі дівчина проживає у родині разом із матір`ю, сестрою та вітчимом у смт Солоницівка Харківського району Харківської області. Там же відвідує навчальний заклад: Комунальний заклад «Солоницівський ліцей №1» Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області. Рішення Золочівського районного суду Харківської області - судовий наказ про стягнення аліментів - на теперішній час батьком дитини не виконується. Відповідач по справі - [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] не сплачує. Відповідно до інформації Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 23 січня 2020 року по 01 вересня 2020 року батько дитини - відповідач по справі, мав заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 18 627,75 гривень. Незважаючи на всі доводи позивачки - матері дитини - щодо важливості присутності батька у житті дитини, відповідач свідомо вже багато років зовсім не приймає участі у вихованні дочки, не цікавиться її життям, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Відповідач не спілкується та не бачиться з дитиною взагалі з 2014 року, хоча має таку можливість: населений пункт проживання батька дитини розташований недалеко від місця проживання доньки. Той факт, що батька фактично не існує у житті дочки може підтвердити і керівництво навчального закладу, у якому дитина займається на теперішній час. Відповідач жодного разу не відвідав дитину, не був присутнім на батьківських зборах, святах, що готувались дітьми для батьків, а рівно як і жодного разу відповідач не поцікавився станом здоров`я дитини, її духовним і моральним станом тощо. Звертаємо увагу суду, що батько дитини свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бачить себе батьком [PERSON] і, як психологічно, так і юридично не бажає мати прав та обов`язків батька дочки. Зазначені вище обставини підтверджуються заявою батька дитини - [PERSON] - засвідченою нотаріально, про те, що останній не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] . Позивач [PERSON] , представник позивача - адвокат Іщенко О.В. в судове засідання не з`явилися, згідно наданої суду заяви позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, а справу розглядати за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явивсь, згідно поданої до суду заяви позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення та просив справу розглядати за його відсутності. Представник третьої особи Служби у справах дітей Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Шевченко Н. надала до суду заяву про розгляд справи без участі представника служби. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Судом було достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 26 жовтня 2009 року Олександрівською сільською радою Золочівського району Харківської області. Сторони по справі, тобто батьки дитини перебували у зареєстрованому шлюбі у період із 25 липня 2009 року по 20 січня 2014 року. Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 08 січня 2014 року по справі № 622/1567/13-ц шлюб між ними було розірвано. Прізвище матері дитини у першому шлюбі: « [PERSON] » залишилось таким і після розірвання шлюбу. Судовим наказом № 622/70/20, виданим 15 червня 2020 року Золочівським районним судом Харківської області із батька дитини - [PERSON] - було стягнуто аліменти на дитину у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 23.01.2020 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Згідно заяви позивача, постановою про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2020 року державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) було відкрито виконавче провадження за № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] . 21 липня 2017 року між матір`ю дитини - [PERSON] - та [PERSON] виконавчим комітетом Заміської сільської ради Валківського району Харківської області було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище матері дитини, позивача по справі після укладення шлюбу стало « [PERSON] ». На теперішній час дитина [PERSON] зареєстрована за адресою матері: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Золочівської селищної ради Богодухівського району Харківської області. Згідно довідки, виданої головою правління СТ «ЕФЕКТ», фактично наразі дівчина - [PERSON] , проживає у родині разом із матір`ю, сестрою та вітчимом у смт Солоницівка Харківського району Харківської області. Там же відвідує навчальний заклад: Комунальний заклад «Солоницівський ліцей №1» Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області, що підтверджується довідкою т.в.о. директора Окунєвої Г. від 06.05.2023 № 87-23. Рішення Золочівського районного суду Харківської області - судовий наказ про стягнення аліментів - на теперішній час батьком дитини не виконується. [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] не сплачує. Відповідно до інформації головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Дергачівському та Золочівському районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 07.10.2020 АСВП [NUMBER] - з 23 січня 2020 року по 01 вересня 2020 року [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 18 627,75 гривень. Незважаючи на всі доводи позивачки, матері дитини, щодо важливості присутності батька у житті дитини, відповідач свідомо вже багато років зовсім не приймає участі у вихованні дочки, не цікавиться її життям, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Відповідач не спілкується та не бачиться з дитиною з 2014 року. Тобто, обов`язок щодо належного виховання дитини, її духовного та фізичного розвитку, усвідомлення зовнішнього світу, стану здоров`я, значних фінансових витрат на дитину тощо здійснюється тільки позивачем - матір`ю дитини та вітчимом. Відповідач жодного разу не відвідав дитину, не був присутнім на батьківських зборах, святах, що готувались дітьми для батьків, а рівно як і жодного разу відповідач не поцікавився станом здоров`я дитини, її духовним і моральним станом тощо, що підтверджується довідкою т.в.о. директора Окунєвої Г. від 06.05.2023 № 87-23. Згідно заяви - [PERSON] , засвідченої нотаріально, останній не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до доньки [PERSON] . Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789 - ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402-ІІІ передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Як роз`яснено в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, № 3 (далі - Постанови) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно абзацу 2 пункту 16 Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Невжиття заходів щодо спілкування з дитиною, турботи про неї, розцінюється як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач не має прагнення спілкуватися з дитиною, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, що суперечить положенням ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), з яких випливає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найвищі інтереси є предметом їх основного піклування. Відповідачі, які являються матір`ю та батьком дитини, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статі 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до статей 151, 152 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Згідно із статтею 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Нормами статті 164 Сімейного кодексу України визначено підстави позбавлення батьківських прав, а саме: мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. За нормою п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 11 грудня 2023 року на засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Солоницівської селищної ради було розглянуто питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] у відношенні неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з заявою батька, прийнято рішення щодо доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] у відношенні неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Отже, судом встановлено, що [PERSON] безвідповідально відноситься до виховання дитини, вихованням не займається, у зв`язку з цим суд позбавляє його батьківських прав у відношенні неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Outcome: approved