Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

07.06.2023р. АТ КБ «Сенс Банк» звернулося з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 3% річних від суми простроченої заборгованості та інфляційних втрат (а.с. 1 - 3). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 11.08.2006р. між Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» та [PERSON] , укладено договір кредиту № 09.2/289-6, відповідно до якого, кредитор зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 125000 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 10.08.2013р. в порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, кредитор звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2012р. по справі № 412/3298/2012 з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 09.2/289-6 від 11.08.2006р. в розмірі 2 721\~811,17 грн. Рішення набрало законної сили, проте не виконано [PERSON] , тому грошове зобов`язання, визначене таким рішенням суду вважається простроченим та з огляду на приписи статті 625 ЦК України, беручи до уваги розмір простроченого грошового зобов`язання визначеного судовим рішенням по справі № 412/3298/2012, станом на 23.02.2022р., розмір нарахованих 3% річних від суми заборгованості та інфляційних втрат понесених в результаті невиконання судового рішення по справі № 412/3298/2012 становить 1 163 141,11 грн., відповідно до розрахунку заборгованості (а.с. 16 - 17), з яких: - 3% річних на кредитну заборгованість 241 048,58 грн.; - інфляційні витрати на кредитну заборгованість - 922092,53 грн. З метою досудового врегулювання спору 11.05.2023р. позивач надіслав відповідачці досудову вимогу щодо сплати суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат, яка залишена без реагування. Зазначену суму заборгованості позивач просив суд стягнути з відповідача, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат, розмір яких складає 17 447,12 грн. В той же час, судом було відзначено, що у відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому, розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004). Судом також було відзначено, що з практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників. Так, у справі "Хосце проти Нідерландів" 1998 суд вирішив, що тривалість у 8,5 років є розумною у контексті статті 6 Конвенції, у зв`язку зі складністю справи, а у справі "Чірікоста і Віола проти Італії", 15-річний строк розгляду визнано Європейським судом з прав людини виправданим, у зв`язку з поведінкою заявників. З метою належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи в умовах воєнного стану, а також, надання можливості сторонам скористатись процесуальними правами, визначеними статтями 43 та 49 Цивільного процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів цивільного судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, ухвалою суду від 12.06.2023р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Підготовче судове засідання по справі було призначено до розгляду в межах розумного строку на 11.07.2023р., підготовче засідання у справі закрите 24.08.2023р. (а.с. 26, 36). 28.06.2023р. від представника позивача адвоката Стеценка М.В. (діє на підставі довіреності №019573/23 від 30.05.2023р. а.с. 30) до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 29). Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного судового рішення по справі № 201/6533/23. В підготовчі та судові засідання, призначені на 11.07.2023р., 24.08.2023р., 17.10.2023р., 13.12.2023р. відповідач не з`явився, про дати та час слухання справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення повідомлень про виклик до суду на підтверджену адресу місця реєстрації відповідачки, про що в матеріалах справи наявні відповідні докази (а.с. 25, 28, 32, 34, 38, 45). Конверти з судовою кореспонденцією повернулися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 35, 39 42). Крім того, відповідачка повідомлялась про судовий розгляд даної справи шляхом розміщення оголошення на офіційному порталі «Судова влада» (а.с. 27, 37, 44). Отже, належним чином повідомлена про розгляд справи судом, відповідачка в судові засідання повторно не з`явилась, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надавала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталась, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову. Згідно з ч. 1 ст.\~223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач, виходячи з положень ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, згідно зі ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11.08.2006р. між Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/289-6, відповідно до якого кредитор зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 125 000 доларів США з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 10.08.2013 р. в порядку та на умовах, зазначених у даному договорі (а.с. 7 - 8). 15.10.2019р. АТ «Укрсоцбанк» приєднано до АТ «Альфа-Банк», в результаті чого АТ «Укрсоцбанк» було припинене, а всі його права та обов`язки перейшли до АТ «Альфа-Банк», про що було внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк». 30.11.2022р. АТ «Альфа-Банк» змінено найменування на АТ «Сенс Банк», що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 9 13). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2012р. по справі № 412/3298/2012 з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 09.2/289-6 від 11.08.2006р. в розмірі 2721811,17 грн. (а.с. 14 15, 48 - 49). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову. Отже, обставини, встановлені рішенням суду у порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства не доказуються при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.02.2022р. у справі № 554/8632/18. Також суд враховує наявні відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень стосовно цивільної справи №175/5223/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Римська А.В., Ленінський відділ державної служби Дніпропетровського міського управління юстиції ,про визнання договору недійсним, яка перебувала в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.10.2015р. заяву представника ПАТ «Укрсоцбанк» про поворот виконання заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.12.2014р. по справі №175/5223/14-ц задоволено, яке було скасовано ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.04.2015р. В порядку повороту виконання заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.12.2014р. визнано дійсним договір іпотеки №694 від 11.08.2006р., укладений між ПАТ «УкрсоцБанк» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. від 11.08.2006р. та зареєстрованого в реєстрі за № 3254; відновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартири номер [ADDRESS] , що складається з: 1, 7, 11 - коридори, 2 - туалет, 3, 4, 5, 6, 9, 10 - житлові, 8 - санвузол, 12 - ванна, 13 - кухня, І, II, IIІ - лоджії, житловою площею 116,5 кв.м., загальною площею 171,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , яка виникла на підставі договору іпотеки № 694 від 11.08.2006р., укладеного між ПАТ «УкрсоцБанк» та [PERSON] , посвідченого 11.08.2006р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською А.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3254; відновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно заборону на відчуження вказаної квартири; зобов`язано орган Державної реєстрації речових прав внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про заборону відчуження та обтяження іпотекою вказаної квартири І судових рішень по справі №175/5223/14-ц видно, що арешт на вказану квартиру накладено Ленінським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції 26.09.2012р. в рамках виконавчого провадження №34453134 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №412/3298/2012, виданого 22.08.2012р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська на все належне [PERSON] нерухоме майно, а саме, квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивачем надано детальний розрахунок суми нарахованих 3 % річних від суми заборгованості та інфляційних втрат понесених в результаті невиконання судового рішення по справі № 412/3298/2012 (яким було визначено розмір простроченого грошового зобов`язання), станом на 23.02.2022р. (а.с. 16 - 17). Згідно вказаного розрахунку розмір нарахованих 3 % річних від суми заборгованості та інфляційних втрат становить 1 163 141,11 грн., з яких: - 3% річних на кредитну заборгованість 241 048,58 грн.; - інфляційні витрати на кредитну заборгованість - 922 092,53 грн. В матеріалах справи міститься доказ досудового врегулювання спору позивачем - досудова вимога № 0209427035855 (претензія) щодо сплати суми нарахованих 3% річних та інфляційних втрат від 11.05.2023р., яку було надіслано відповідачу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист із відтиском поштового штемпеля - 12.05.2023р. до поштового відправлення №0209427035855 (а.с. 19). Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.04.2012р. по справі № 412/3298/2012, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе за це відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Така позиція викладена Верховним Судом України у поставні від 26.04.2017р. № 918/329/16. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07.03.2018 року у справі № 305/1293/16-ц, провадження № 61-5779св18, від 18.01.2018 року у справі № 309/4208/13-ц, провадження № 61-1627св17, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником вчасно, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Аналогічна правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 17 лютого 2016 року у справі №905/3137/14-908/5775/14. Отже, за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення. Матеріали справи не містять докази погашення відповідачем заборгованості, стягнутою за рішенням суду по справі № 412/3298/2012. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо наявності порушення відповідачем грошового зобов`язання та наявності правових підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми ст. 625 ЦК України спрямовані в першу чергу на те, щоб внаслідок неправомірних дій боржника (прострочення) право власності кредитора не було порушене, оскільки внаслідок знецінення національної грошової одиниці купівельна спроможність коштів, які б кредитор міг одержати за належного виконання боржником своїх грошових зобов`язань, буде значно меншим, що має відповідно наслідком зменшення майнового блага кредитора. Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). Тому, оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3% річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання. Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відтак, з огляду на те, що відповідачем не виконане його грошове зобов`язання перед позивачем, нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат є правомірним. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань, що є порушенням законних прав ті інтересів позивача. Заперечень на позовну заяву відповідач не надав. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк». Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, ст. 2 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 17 447,12 грн. (а.с. 6). На підставі викладеного,

Outcome: approved