Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

5 вересня 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області, за підписом представника позивача адвоката Войнаренко О.С., надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить стягнути на його користь з відповідача борг за договором позики у розмірі 99000 гривень, 3% річних з простроченої суми у розмірі 6729,29 гривень, інфляційні збитки з простроченої суми у розмірі 36045,25 гривень, а також судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 1417,75 гривень та коштів на надання правничої допомоги. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач [PERSON] 22 січня 2021 року за усним договором позики передав позичальниці [PERSON] у власність 99000 гривень. При фактичному одержанні вказаної суми відповідачем була надана розписка від 22 січня 2021 року, згідно якої [PERSON] зобов`язалась повернути кошти до 30 травня 2021 року, але до теперішнього часу борг не повернула, чим не виконала взяті на себе зобов`язання. Позивач вважає, що у відповідності до частини другої статті 625 ЦПК України у нього виникло право на отримання суми збитків від інфляції у розмірі 36045,25 гривень та 3% річних у розмірі 6729,29 гривень. Позивач неодноразово намагався повернути свої кошти, але відповідач ухиляється від виконання зобов`язань. Після виконання судом вимог частин шостої та восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 2 жовтня 2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, оскільки згідно правил частини шостої статті 19\~ЦПК України зазначений спір є малозначним та враховуючи положення статей 274, 279 ЦПК України. Позивачу та представнику позивача було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі, після чого, представник позивача з будь-якими клопотаннями/заявами до суду не звертався. Відповідачу копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками було надіслано на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання: [ADDRESS] . Судова кореспонденція надіслана відповідачу повернулась на адресу суду без вручення з причин «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23.01.2023 у справі №496/4633/18 листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Так, згідно з частиною 2 статті 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина четверта статті 268 ЦПК України). Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено, що 22 січня 2021 року відповідач [PERSON] взяла у борг у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 99000 гривень, що є еквівалентом 3500 доларів США, та зобов`язалась їх повернути до 30 травня 2021 року, що підтверджується відповідною розпискою, яку складено, з відміткою у ній, відповідно до статті 1047 ЦК України, без примусу з повним розумінням відповідальності (а.с 6). Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Суд встановив, наявність між сторонами позикових відносин, які підтверджується розпискою про факт отримання відповідачем у позивача у борг коштів за договорами позики у розмірі 99000,00 гривень, а також наявність у відповідача зобов`язання повернути ці кошти у строк до 30 травня 2021 року. Відповідач зобов`язання за вказаними договорами не виконала, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушила умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов`язання та підстави для звернення з цим позовом до суду. Суд вважає, що позивачем доведено належними, допустимими та достатніми доказами обставини щодо наявності порушеного права позивача, яке підлягає захисту судом, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача отриманих у борг коштів у розмірі 99000,00 гривень підлягають задоволенню. Крім цього, позивачем також заявлено вимогу стягнути з відповідача 3% річних з простроченої суми боргу за період з 31 травня 2021 року по 4 вересня 2023 року у розмірі 6729,29 гривень, та суму інфляційних витрат з простроченої суми боргу за період з 1 червня 2021 року по 31 липня 2023 року у розмірі 36045,25 гривень (розрахунок а.с. 8-16). Так, відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунки заборгованості, які надані позивачем, стороною відповідача не спростовані, однак суд, з урахуванням положень статті 5 ЦПК України здійснив свої розрахунки відповідно до вимог чинного законодавства. Так, згідно із пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан. Даний стан продовжено Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від: 14 березня 2022 року №133/2022, 18 квітня 2022 року №259/2022; 17 травня 2022 року № 341/2022, 12 серпня 2022 року №573/2022, 7 листопада 2022 року №757/2022, 6 лютого 2023 року №58/2023, 1 травня 2023 року №254/2023, 26 липня 2023 року №451/2023, 6 листопада 2023 року №734/2023 до 14 лютого 2024 року. Тому, враховуючи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача за період 24 лютого 2022 року по 04 вересня 2023 року інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки з 24 лютого 2022 року та до припинення чи скасування воєнного стану в Україні заборонено їх стягнення. З урахуванням прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення коштів у розмірі 99000, 00 гривень за період з 31 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року, сума 3% річних становить 2181,00 гривень, а інфляційних втрат за період червень 2021 року лютий 2022 року становить 6608,99 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (розпискою) підлягають частковому задоволенню, а саме стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за розпискою у розмірі 99000,00 гривень, 3% річних з простроченої суми боргу 2188,85 гривень, суму інфляційних витрат 6608,99 гривень, а всього стягнути 107797,84 гривень. Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити судові витрати між сторонами. Так, позивачем заявлено про стягнення з відповідача на його користь судових витрат у розмірі 1417, 75 гривень судового збору та витрат на правничу допомогу, надавши орієнтовний розрахунок таких витрат. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивач, звертаючись до суду з позовом, сплатив судовий збір у розмірі 1417,75 грн. Оскільки позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково, суд вважає, що заявлені позивачем витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу пропорційно щодо задоволеного розміру позовних вимог з відповідача у розмірі 1077,98\~грн (107797,84\~(розмір\~задоволених позовних\~вимог)\~х 1417,75\~(розмір\~сплаченого судового\~збору)\~: 141774,54\~(розмір\~заявлених вимог). Згідно із\~ пунктами\~13\~частини другої, частини\~восьмої статті\~141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані\~з розглядом\~справи,\~покладаються у\~разі задоволення\~позову на\~відповідача,\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача;\~у разі\~часткового задоволення\~позову -\~на обидві\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу, до позову додано: Ордер серії АІ №1452961 від 4 вересня 2023 року, виданий на підставі Договору про надання правової допомоги №5/2023 від 25 липня 2023 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; Додаткову угоду №1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги №5/2023 від 25 липня 2023 року; акт №1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 25 липня 2023 року, акт №2 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 4 вересня 2023 року та орієнтовний розрахунок витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із наданням йому правничої допомоги при здійсненні адвокатом Войнаренко О.С. представництва його інтересів. Так, як зазначено у орієнтовному розрахунку витрат гонорар адвоката відповідно до додаткової угоди включає: попередня зустріч та усна правова консультація 1000 гривень, підготовка та подача позовної заяви 7500 гривень, участь адвоката в судових засіданнях в суді першої інстанції 2000 гривень за кожне судове засідання. Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначала про те, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) вирішував питання обов 'язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). З урахуванням наведеного не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність». При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial