Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулась до суду першої інстанції із вказаним позовом, у якому просить визнати дійсним договір дарування грошових коштів від 16.07.2001 року, відповідно до умов якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] 3200, 00 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що з 14.11.1986 року по теперішній час перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У липні 2001 до неї звернувся її син [PERSON] та запропонував подарувати кошти з метою придбання квартири для особистого користування та проживання. Вказане було обумовлено тим, що у подружжя були напружені сімейні відносини, що могло призвести до розірвання шлюбу, а позивач не мала свого особистого житла, тож син вирішив подарувати їй кошти для купівлі квартири, щоб у випадку розлучення вона мала змогу у ній проживати. 16.07.2001 між позивачем та її сином було укладено письмовий договір дарування грошових коштів у сумі 3200, 00 грн., при цьому грошові кошти були передані до підписання договору. Основна мета дарування грошових коштів використання їх позивачем в особистих цілях, а саме з метою купівлі квартири [ADDRESS] . Оскільки у сторін немає юридичної освіти, то вони і не знали про необхідність нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів, що передбачалося положеннями ст. 244 ЦК Української РСР. Пізніше позивач дізналася про необхідність нотаріального посвідчення договору, однак [PERSON] повідомив, що зараз немає часу цим займатись. У зв`язку з хворобою позивача, вона не змогла бути особисто присутня під час укладення договору купівлі-продажу квартири, через що передала грошові кошти своєму чоловікові [PERSON] , про що складено розписку. 03.08.2001 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири. Таким чином, договір дарування грошових коштів було виконано у повному обсязі, але внаслідок того, що друга сторона ухилялася від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів, дотриматися положень ст. 244 ЦК Української РСР щодо форми договору не вдалося, що унеможливлює встановлення факту купівлі квартири за особисті кошти позивача. З урахуванням наведеного, просить суд позов задовольнити. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2021 року справу було передано на розгляд до Лозівського міськрайонного суду Харківської області. \~ \~ \~ \~Постановою Полтавського апеляційного суду від 06.04.2023 ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2021 року скасовано, справу направлено до Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2021 року для продовження розгляду. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 травня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору дарування дійсним, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] , адвокат Кіншов Д. С., в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву суду не надав. Третя особа, [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Підтвердив ті обставини, що дійсно у 2001 році між позивачем та відповідачем укладався спірний договір дарування грошей у розмірі 3200 грн. та вказані кошти в подальшому були передані [PERSON] для укладення договору купівлі-продажу квартири в інтересах [PERSON] , оскільки дружина з поважних причин не змогла бути присутня під час укалдення правочину. [PERSON] також підтвердив, що ним особисто надавалася розписка про отримання вказаних грошей та зобов`язання використати їх з метою придбання у приватну власність [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] ., Лозівський р-н., Харківська область. Також, [PERSON] надав письмові пояснення з викладенням обставин, про які він зазначив у судовому засіданні. Крім того, зауважив, що після розлучення вони повинні вирішити питання поділу квартири порівну, адже він особисто витрачав свої кошти на ремонт, тож якщо [PERSON] буде намагатися забрати всю квартиру, то він з цим не погоджується. Суд, дослідивши доводи сторін процесу та третьої особи, викладені у письмових заявах по суті справи, та надані під час судового розгляду, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.11.1986 року, що підтверджує повторне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського районного управління юстиції міста Харкова 16.08.2005 року, а [PERSON] , [INFO] , є їх спільним сином, що підтверджує свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Дзержинським відділом РАЦС 23.12.1975 року. 16.07.2001 року між [PERSON] , [INFO] (дарувальником), та [PERSON] , [INFO] (обдаровуваною), укладено договір дарування грошових коштів, відповідно до якого дарувальник розуміючи умови щодо безоплатності цієї угоди, без будь-якого примусу, насильства як фізичного так і психічного, або якихось погроз, подарував своїй матері обдаровуваній, а обдаровувана прийняла у дар грошові кошти у розмірі 3200, 00 грн. Згідно пункту 2 вказаного договору, грошові кошти передані до підписання цього договору. Дарувальник зазначає, що дарування грошових коштів відбувається з метою використання обдаровуванню грошових коштів в особистих цілях, з метою купівлі квартири [ADDRESS] для особистого користування та проживання та оплати всіх витрат за складання договору купівлі-продажу квартири (пункт 3 договору). Згідно розписки від 16.07.2001 року, [PERSON] грошові кошти у розмірі 3200, 00 грн. за договором дарування грошових коштів від 16.07.2001 року отримала повністю; зобов`язується використати отримані кошти в особистих цілях, а саме для купівлі квартири для особистого проживання. Згідно розписки від 02.08.2001 року, [PERSON] грошові кошти в розмірі 3200, 00 грн. від [PERSON] отримав; не заперечує те, що дана грошова сума є власністю [PERSON] , яку вона отримала за договором дарування від 16.07.2001 від [PERSON] ; зобов`язується використати дану грошову суму з ціллю покупки квартири за адресою: [ADDRESS] для [PERSON] , яка буде її особистою власністю. В подальшому, як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 03.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Завада М. В., 03.08.2001 [PERSON] , що діє за себе та від імені неповнолітнього сина [PERSON] (продавці), та [PERSON] (покупець), склали договір про те, що продавці продали, а покупець купив квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж цей вчинено за 3000, 00 грн., які продавці одержали повністю від покупця до підписання цього договору. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» №9\~від 06.11.2009\~року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс\~України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку правовідносини між сторонами з приводу укладеного договору дарування, підлягають регулюванню за нормами ЦК УРСР, які діяли на момент укладення правочину. Згідно зі ст.\~153\~Цивільного кодексу\~УРСР (в редакції 1963 року), який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.\~243\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. \~ \~ \~ \~За приписами ст.\~244\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2ст. 48 цього Кодексу. Тобто, у ЦК УРСР\~1963\~року встановлена вимога щодо нотаріального посвідчення договору дарування на суму понад 500 карбованців, отже договір дарування, який укладено 16.07.2001 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною) підлягав нотаріальному посвідченню, адже предметом договору є сума 3200, 00 грн. (1 гривня = 100000, 00 карбованців). У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 2 ст.\~47\~ЦК УРСР (в ред. 1963 року), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. \~ \~ \~ \~Аналогічна норма збереглася і в діючому на цей час Цивільному Кодексі України 2004 року, а саме ст.\~220\~ЦК України передбачає, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. \~ \~ \~ \~Відповідно до абз. 3 та 4 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. \~ \~ \~ \~Зазначений договір сторони уклали у простій письмовій формі, яким досягли згоди за всіма його положеннями та нотаріально його не засвідчували. Проте сторони у даній справі, зокрема, позивач та відповідач умови договору належним чином виконали. Більш того, грошові кошти, що є предметом договору дарування, були використані менш ніж через місяць позивачем на придбання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Факт же ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення підтверджено розпискою самого відповідача від 26.07.2001 року, згідно якої [PERSON] повідомляє, що в даний момент не може взяти участь у процедурі нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів від 16.07.2001 року; гарантує [PERSON] , що процедура нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів від 16.07.2001 року буде проведена в найкоротший термін. \~ \~ \~ \~За змістом статей 128, 153\~ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. \~ \~ \~ \~В справі, що розглядається, сторонами було додержано всіх істотних умов договору дарування від 16.07.2001 року, що на думку суду дає підстави для визнання його дійсним, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягаєзадоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Згідно вимог частини 1 статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю (пункт 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»). Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору у зв`язку з тим, що є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджено довідкою сер. МСЕ №067621, то він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved