Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] (надалі - позивачка) звернулася до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначила, що її колишній чоловік [PERSON] (надалі - відповідач) створює їй перешкоди у користуванні належною їй частиною житлового будинку по [ADDRESS] . Також позивачка зазначила, що з 29.12.1991 року до 20.11.2022 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними, як подружжям, було придбано житловий будинок по [ADDRESS] . Згідно рішення Катеринопільського районного суду від 25.10.2022 року, залишеного без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 24.01.23 року вказаний вище житловий будинок визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя та проведено поділ останнього з визначенням кожному з подружжя рівних часток. При цьому позивачка зазначає, що позивач постійно проживає у вказаному будинку, але перешкоджає її проживанню шляхом створення перешкод у доступі до будинку. З огляду на наведене, позивачка просить суд ухвалити рішення про примусове вселення її до спірного будинку, а також стягнути з відповідача, понесені нею витрати на наймання іншого житлового приміщення у зв`язку з неможливістю користування власним житлом у сумі 108 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000 грн.. Згідно відзиву на позовну заяву представник відповідача [PERSON] заперечує твердження позивачки щодо створення перешкод його довірителем [PERSON] , оскільки вважає, що надані позивачкою докази звернення до правоохоронних органів стосуються інших обставин ніж перешкоджання вселенню позивачки. При цьому представник відповідача зазначає, що право власності на спірний будинок було зареєстроване позивачкою лише 27.04.2023 року, в той час, як остання звернулась до суду з позовом 21.02.2023 року. З огляду на наведене, з посиланням на правила ст. 331 ЦК України, представник відповідача вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачка звернулась до суду до виникнення в неї права власності на спірний житловий будинок. Крім того, представник відповідача стверджує про удаваність, укладеного позивачкою договору оренди житла та ставить під сумнів, надані позивачкою докази щодо понесення витрат на найом житла, оскільки останньою не надано належних та допустимих доказів понесення таких витрат. При цьому представник відповідача зазначає, що згідно відомостей, що містяться у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] від імені якої укладено договір оренди житла, не є власником житла, яке нібито було передано у користування позивачці. Також представник відповідача вважає, що твердження позивачки щодо заподіяння відповідачем моральної шкоди є необґрунтованими. При цьому, як на думку, останнього, по-перше, відповідачем не було заподіяно позивачці жодної моральної шкоди, по-друге, між виникненням моральних страждань, про наявність яких стверджує позивачка, та діями відповідача, відсутній причинний зв`язок, який є необхідним у деліктних зобов`язаннях. З огляду на наведене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Під час судового розгляду представником відповідача було подане клопотання від 06.07.2023 року про зупинення провадження до розгляду цивільної справи № 698/464/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності. (а.с.130-132) Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З відомостей, що містяться у свідоцтві про укладення шлюбу від 29.12.1991 року серії [NUMBER] вбачається, що 29.12.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, після реєстрації якого дружина отримала шлюбне прізвище « [PERSON] ». (а.с.10) З відомостей, що містяться у договорі оренди від 20.03.2022 року за № 65 вбачається, що його укладено між [PERSON] та [PERSON] .. Також вбачається, що предметом договору є найом квартири по [ADDRESS] .(а.с.196) З відомостей, що містяться у довіреності від 27.10.2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Фіщук В.Я. та зареєстрованою в реєстрі за № 353 вбачається, що власником квартири по [ADDRESS] є [PERSON] .. Також вбачається, що згідно вказаної довіреності [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися вказаною квартирою на власний розсуд.(а.с.213) З відомостей, що містяться у довідці, виданої 07.12.2022 року виконавчим комітетом Катеринопільської селищної ради за № 1789/09-08 [PERSON] має зареєстроване місце проживання - [ADDRESS] .(а.с.11) З відомостей, що містяться у довідці, затвердженій начальником Звенигородського РВП ГУНП Міщенком О. 06.01.2023 року вбачається, що за наслідками розгляду повідомлення [PERSON] від 10.12.2022 року встановлено, що 10.12.2022 року о 09 год. 30 хв. [PERSON] не впускав [PERSON] до їх спільного житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому [PERSON] пояснював, що його відмова пов`язана з тим, що судове рішення яким проведено поділ спільного житлового будинку не набрало законної сили, оскільки він подав апеляцію. Також вбачається, що вказані вище відомості були отримані з пояснень [PERSON] та свідка [PERSON] , оскільки [PERSON] відмовився надавати пояснення, скориставшись ст. 63 Конституції України.(а.с.15) З відомостей, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 512133, складеного працівником поліції Онойко І.Ю. 24.01.22 року вбачається, що підставою для складення протоколу були обставини сварки між [PERSON] та [PERSON] з приводу, вчинених останнім перешкод щодо доступу [PERSON] до житлового будинку.(а.с.27) Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки, а також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Також, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Отже, з порівняльного аналізу ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України вбачається, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житловий будинок, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. За таких обставин, враховуючи, що спірний будинок є зареєстрованим місцем проживання позивача, а також відсутність іншої угоди між позивачем та відповідачем про порядок користування цим житловим приміщенням, суд визнає, що до визнання судом права власності на частину спірного житлового будинку, позивачка мала право користування вказаним будинком, а отже, вчинення відповідачем перешкод у доступі до житлового будинку було протиправним і до набрання судовим рішенням законної сили. З огляду на вказані обставини, відповідно до загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3ЦК України), суд визнає законними та частково обґрунтованими вимоги позивачки щодо стягнення моральної та з урахуванням тривалості та обсягу моральних страждань, які полягають у неможливості користування належним позивачу житлом, ухвалює про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.. Суд відмовляє у стягненні з відповідача на користь позивачки витрат на оренду житла у сумі 108000 грн., оскільки визнає обґрунтованими заперечення представника позивача щодо відсутності належних та допустимих доказів, понесення позивачем вказаних витрат. При цьому, суд визнає, що договір оренди житла від 20.03.2022 року за № 65 укладений представником власника [PERSON] від власного імені, а не від імені власника [PERSON] , що є істотним порушенням вимог ч. 2 ст. 237 ЦК України. Дані обставини унеможливлюють використання вказаного договору як письмового доказу у справі. Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та наявність законних підстав для їх часткового задоволення, оскільки судом встановлена протиправність, вчинених відповідачем перешкод у користуванні позивачкою спірним житловим будинком. З огляду на наведене, суд ухвалює про примусове вселення позивачки до житлового будинку [ADDRESS] та визначення тимчасового порядку користування приміщеннями вказаного житлового будинку з виділенням: позивачці кімнати № 2, площею 20,0 кв.м.; відповідачу кімнати № 6, площею 20,1 кв.м., інші приміщення залишити у загальному користуванні. З огляду на наведене вище, суд визнає, що заявлене представником відповідача клопотання від 06.07.2023 року про зупинення провадження до розгляду цивільної справи № 698/464/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора та скасування державної реєстрації права власності, підлягає залишенню без розгляду, як таке, що спрямоване на затягування судового розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, зокрема у виді судового збору у загальному розмірі 4831,20 грн., від сплати якого позивачку було звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі наведеного,

Outcome: partial