Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом на підставі ст.ст. 509, 526-527 ЦК України та просить стягнути з відповідача [PERSON] 120886,25 грн. заборгованості та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 08.12.2020 року між ним та відповідачем було укладено договір у виді підписаної відповідачем розписки, згідно якої відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 70000 грн. Та зобов`язався повернути отриману суму коштів до 01.04.2021 року, у випадку прострочення зобов`язався сплати вказану суму з врахуванням 20% річних за весь час прострочення. Оскільки [PERSON] добровільно відмовляється повертати кошти він звернувся до суду з даним позовом. Відповідач подав суду відзив на позовну заяву відповідно до якого в задоволенні позову просить відмовити. Відзив обґрунтовує тим, що з 2019 він працював водієм у ФОП [PERSON] . Літом 2020 року він на автомобілі Volkswagen Polo, д.н. [NUMBER] розвозив товар та потрапив в ДТП, водій іншого автомобіля залишив місце ДТП і його не знайшли. Пошкодження автомобіля позивача було оцінено в 70000 грн., які вони з позивачем поділили порівну. В кінці 2020 року він вирішив припинити трудові відносини з [PERSON] , тоді останній у зв`язку з неповним відшкодуванням збитків застосувавши психологічний тиск примусив його написати розписку про взяття в нього в борг 70000 грн., які фактично він не отримував. В зв`язку з недійсністю правочину просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача подав відповідь на відзив згідно якого, зазначає що твердження відповідача про те що договір укладений між сторонами недійсний не підтверджується відповідачем жодними доказами, тому договір є правомірним і відповідача повинен його виконувати. Представник позивача згідно заяви підтримав заявлені позовні вимоги повністю, просить позов задовольнити. Відповідач не з`явився в судове засідання, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Крім того, справа неодноразово відкладалася за клопотанням відповідача. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», судом визначено, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмета спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 7 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить по умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип верховенства права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. Дослідивши представлені письмові докази в справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до розписки від 08.12.2020 року [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 70000 грн. та зобов`язався повернути до 01.04.2021 року, у випадку прострочення зобов`язався повернути вказану суму з відсотками 20% річних за весь період прострочення. Вказане зобов`язання відповідачем у визначений строк не виконано. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд дійшов висновку, що факт укладання та підписання [PERSON] розписки підтверджує отримання ним зазначених у ній коштів, посилання відповідача на те, що вказаний договір недійсний не заслуговує на увагу, оскільки рішення суду про визнання договору недійсним надано не було. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Така розписка відповідно до вказаної норми матеріального права та неодноразово висловленої у постановах Верховного суду України позиції щодо застосування норм права у спірних правовідносинах є доказом не лише факту укладення договору позики, а й доказом передачі позикодавцем певної грошової суми позичальнику. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За приписами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Проте, відповідач до теперішнього часу не виконав свої зобов`язання перед позивачем за згаданим договором позики щодо повернення суми позики. Судом встановлено факт укладення сторонами договору позики від 08.12.2020 року про отримання [PERSON] 70000 грн у борг від [PERSON] , які не повернуті у передбачений договором строк, а тому наявні правові підстави для задоволення позову позикодавця та стягнення на його користь відподвіних сум з [PERSON] : 70000 грн позики та 24919,13 грн інфляційне збільшення, та 25967,12 грн. як 20% річних від простроченої суми, що не суперечить положенням статті 625 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягнути документально підтверджені судові витрати в сумі 1208,86 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 509, 526- 527 ЦК України,

Outcome: approved