Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просили в якості відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнути з відповідача [PERSON] 76\~291 грн. на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди, та по 30\~000 грн. на користь [PERSON] та [PERSON] на відшкодування моральної шкоди. Також позивачі просили покласти на відповідача судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору та правової допомоги адвоката. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що з вини [PERSON] сталася ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль [PERSON] , в якому знаходився він та його мати [PERSON] . Внаслідок ДТП позивачам було завдано легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу внаслідок ДТП, з урахуванням амортизаційного зносу складає 76\~291 грн. Також позивачі стверджують, що внаслідок події ДТП їм було завдано моральної шкоди, оскільки позивачі зазнали фізичного болю, було порушено їхній нормальний спосіб життя, і до теперішнього часу позивачі відчувають негативні наслідки для самопочуття і здоров`я. Грошовий еквівалент компенсації, завданої моральної шкоди, позивачі оцінюють в розмірі по 30\~000 грн. кожному. Оскільки відповідач на момент події ДТП не мав полісу страхування цивільно-правової відповідальності і в добровільному порядку не відшкодовує завдану позивачам шкоду, то вони змушені звертатись до суду. Відповідач заперечив проти позову та у письмовому відзиві просив суд ухвалити рішення про стягнення з нього на користь позивачів 2000 грн. в якості компенсації моральної шкоди (по 1000 грн. кожному з позивачів), а в решті вимог відмовити. Свою позицію обґрунтовує відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження розміру матеріального збитку, оскільки наданий стороною позивачів експертний висновок є недопустимим доказом через те, що не відповідає вимогам ст.ст. 102, 106 ЦПК України. Також відповідач вважає необґрунтовано завищеним розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки він є неадекватним нанесеній моральній шкоді, яка спричинена внаслідок необережних дій відповідача і без прямого умислу. 24.05.2023р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.06.2023р. від представника відповідача адвокат Ковтун А.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1046656 від 12.06.2023р., на адресу суду надійшов відзив про позову, в якому викладено заперечення відповідача проти позовних вимог. 20.07.2023р. судом залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] , за яким фактично зареєстроване право власності на автомобіль [PERSON] 20.10.2023р. на адресу суду надійшли пояснення [PERSON] , в яких він зазначив, що автомобіль ВАЗ 211010, д.н.з. [NUMBER] , фактично належить [PERSON] , оскільки [PERSON] продав такий автомобіль 02.06.2022 [PERSON] шляхом укладання довіреності, а той у свою чергу довіреністю від 09.06.2022р. перепродав автомобіль [PERSON] . По суті позовних вимог зазначив, що не заперечує проти їх задоволення. В судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник позивачів адвокат Примак В.А., який діє на підставі ордеру серії СА №1054685 від 11.05.2023р., також підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Пояснив, що позивачам завдана шкода внаслідок ДТП, яке сталося з вини відповідача. Автомобіль позивача до теперішнього часу не відремонтований. Позивач є фактичним володільцем пошкодженого автомобілю, а тому має право на відшкодування матеріальних збитків. Оскільки відповідач не мав полісу страхування цивільно-правової відповідальності, то він має особисто відшкодувати позивачам шкоду у повному обсязі. Зауважив, що позивачі не зверталися до МТСБУ з вимогою про відшкодування шкоди внаслідок події ДТП. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що розмір матеріальної шкоди не підтверджується належними доказами. Зауважив, що позивачі не мають права на відшкодування матеріальних збитків, оскільки не є власниками пошкодженого автомобілю, а строк дії довіреності, на підставі якої позивач володів автомобілем, на теперішній час сплинув. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 11.01.2023 року близько 19 год. 20 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем ДЕО, державний номерний знак [NUMBER] , по вул. Добровольського у м. Черкаси та рухаючись другорядною дорогою виїхав на перехрестя з вул. Чигиринська, не виконавши вимогу знаку 2.1 «Дати дорогу», внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ (водій [PERSON] , пасажир [PERSON] ), державний номерний знак [NUMBER] , що рухався по головній дорозі вул. Чигиринська, чим порушив вимоги п. 2.3 б, 16.11 ПДР України. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, а позивачі зазнали тілесних ушкоджень. Після ДТП позивачі були доставлені в приймальне відділення Черкаської міської лікарні №3, де в них обох виявлені тілесні ушкодження. В період часу з 12.01.2023р. по 20.01.2023р. позивачі проходили курс лікування в неврологічному відділенні КНП «Черкаська міська центральна лікарня Черкаської районної ради» з приводу тілесних ушкоджень у вигляді струсу головного мозку, поверхневої травми інших частин голови, забій. У [PERSON] додатково мали місце забій грудної клітини справа з больовим синдромом /а.с. 10-11/. Зазначені тілесні ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, що підтверджується відповідними висновками спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи /а.с. 12-16/. Згідно постанови Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.03.2023р. у справі №711/1294/23 [PERSON] визнаний винним у скоєнні ДТП /а.с. 7-9/. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу ДЕО, д.н.з. [NUMBER] , не була застрахована. Автомобіль ВАЗ 211010, д.н.з. [NUMBER] , зареєстрований на праві власності за [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 39/. Натомість такий автомобіль перебуває у фактичному володінні та користуванні [PERSON] на підставі довіреності від 09.06.2022р., за якою [PERSON] від імені [PERSON] передав право розпорядження автомобілем позивачам /а.с. 100-104/. За замовленням [PERSON] було складено висновок експерта №32 від 07.02.2023р. з автотоварознавчого дослідження яким визначено, що вартість відновлювального ремонту автомобіля ВАЗ 211010, д.н.з. [NUMBER] , пошкодженого при ДТП від 11.01.2023р., становить 121\~893 грн., а вартість матеріального збитку, заподіяного власнику такого автомобілю, 76\~291 грн. /а.с. 17-41/. Оскільки до теперішнього часу відповідачем не здійснено відшкодування заподіяних внаслідок ДТП позивачам збитків, то вони звернулися до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо порядку відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК). Право на відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичних та юридичних осіб, має власник (ч. 3 ст. 386 ЦК) та/або особи, які мають речове право на чуже майно (ст. 396 ЦК). Згідно з пунктом 2.2. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306 (в редакції, чинній на час вчинення ДТП) власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (висновок Верховного Суду України в постанові від 03.12.2014р. у справі № 6-183цс14). За матеріалами справи судом встановлено, що позивач [PERSON] правомірно керував автомобілем ВАЗ 211010, д.н.з. [NUMBER] , і набув право володіння та розпорядження таким автомобілем на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 09.06.2022р., а відтак вважається правомірним володільцем такого автомобілю. При цьому як на момент ДТП, так і на момент звернення до суду з даним позовом, строк дії відповідної довіреності ще не був пропущений. Таким чином, позивач, який правомірно керував транспортним засобом, має право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок винної особи. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 07.11.2018р. у справі № 200/21325/15-ц, від 03.04.2019р. у справі №299/2811/16-ц, від 27.11.2019р. у справі № 607/3007/16-ц і така практика є сталою. Факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної автомобілю, яким керувала особа під час ДТП. Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021р. у справі № 147/66/17. Отже в даному випадку позивач [PERSON] має право на відшкодування завданої в ДТП майнової (матеріальної) шкоди через пошкодження автомобіля ВАЗ 211010, д.н.з. [NUMBER] , з вини відповідача. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, спричинення шкоди позивачам, внаслідок такого ДТП, а також вина відповідача [PERSON] . Предметом спору є розмір відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим у ДТП особам за рахунок відповідача. Щодо розміру матеріального збитку, то суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц). Положення статей 76, 102 - 113 ЦПК України визначають висновки експертів як один із засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1, 2, 5, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з абзацом чотирнадцятим пункту 4.14 розділу ІV Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня1998 року № 53/5 (далі - Інструкція № 53/5), у вступній частині висновку експерта зазначаються: попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України. Обґрунтовуючи розмір позовних вимог в частині відшкодування матеріальних збитків сторона позивача посилалась на висновок експерта №32 від 07.02.2023р., складений за замовленням позивача. Натомість даний висновок експерта не містить застережень про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. У свою чергу сторона відповідача заперечувала проти належності та допустимості такого доказу, а також обґрунтованість визначеного позивачем розміру матеріального збитку. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За таких обставин суд не бере до уваги наданий позивачем висновок експерта, оскільки такий доказ не відповідає ознакам допустимості та належності. Аналогічний підхід до критеріїв оцінки допустимості висновку експерта у цивільних справах викладений у постанові ВС від 16.11.2022р. у справі № 335/2566/18. Ураховуючи те, що висновок експерта №32 від 07.02.2023р. не є належним та допустимим доказом, а інших доказів на підтвердження обґрунтованості розміру матеріального збитку, стороною позивача не надано, то суд доходить висновку, що позивачем [PERSON] не підтверджено належним чином розмір матеріального збитку, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. За змістом статті 23 ЦК моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, про що було роз`яснено в п.3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивачі зазначили, що в даному випадку моральна шкода полягає у перенесеному фізичному болю, пережитому глибокому депресивному стані, душевних стражданнях внаслідок пошкодження майна, неможливості його експлуатації, необхідність докладання додаткових зусиль для відновлення свого первісного стану. Надаючи оцінку вимогам про відшкодування моральної шкоди суд враховує, що пошкодження майна в ДТП завжди породжує негативні емоції у людини і можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я. Разом з тим, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. За таких обставин, враховуючи доводи позивачів щодо змісту моральної шкоди та обсягу доказів на її підтвердження, суд бере до уваги тяжкість завданих позивачам внаслідок ДТП тілесних ушкоджень, тривалість їх медичного лікування, ступень пошкодження автомобіля позивача, ступень вини відповідача у завданні позивачам шкоди та його поведінку. Здійснюючи оцінку адекватності розміру компенсації завданої позивачам моральної шкоди з урахуванням вказаних позивачами і встановлених судом обставин спірних правовідносин, характеру спричиненої позивачам моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що визначений позивачами розмір моральної шкоди є непропорційним порівняно із характером спричинених моральних страждань, а тому з відповідача на користь позивачів в якості відшкодування моральної шкоди слід стягнути суму коштів в розмірі по 5000 грн. кожному, що буде належним і достатнім засобом грошової компенсації такої шкоди. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з судового збору, сплаченого кожним з позивачів по 1073,40 грн., оскільки доказів наявності інших витрат суду не було надано. В позовній заяві позивачем [PERSON] було заявлено до відповідача вимоги на загальну суму 106\~291 грн., а [PERSON] 30\~000 грн. За наслідками розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог на загальну суму 5000 грн. кожному позивачу, що складає 4,7% від позовних вимог [PERSON] та 16,7% від позовних вимог [PERSON] . За таких обставин на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати з оплати судового збору, понесені позивачами, слід компенсувати за рахунок відповідача наступним чином: [PERSON] 50,50 грн., [PERSON] 178,90 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial