Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

У червні 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.01.2021 року по 01.01.2023 року у розмірі 70 000 грн. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 07.03.2018 року по 22.01.2020 року. 22.01.2020 року позивач був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 21-к. Під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 52 931,03 грн. Для стягнення її з відповідача у примусовому порядку позивач зверталась до суду. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року було стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 52 931,03 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування сум податків і зборів, в розмірі 40042,35 грн. Крім того, рішенням було встановлено, що середньоденний заробіток позивача складав 1483,05 грн. Заборгованість за рішенням Красноармійського міськрайониого суду Донецької області була повністю виплачена позивачу Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» лише 31.05.2023 року. Вважає, що за затримання розрахунку при звільненні відповідач повинен сплатити середній заробіток з урахуванням свідомої протиправної поведінки відповідача за період з 21.01.2021 року по 01.01.2023 року, що становить 70 000 грн. Враховуючи наведені обставини позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 3 липня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 03.07.2023 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку чим, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Статтями 15, 16 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 07.03.2018 року по 22.01.2020 року працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське». Звільнений 22.01.2020 року згідно зі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. За період роботи на підприємстві відповідача у Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» перед [PERSON] виникла заборгованість по заробітній платі, яка у день звільнення [PERSON] виплачена не була, у зв`язку з чим у 2020 році позивач звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Вищевказані обставини були встановлені у рішенні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року по справі № 235/7497/20 (а.с. 11-12), яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року по справі № 235/7497/20 було частково задоволено позовну заяву та стягнуто заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 52 931,03 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, без урахування сум податків і зборів, в розмірі 40042,35 грн. Рішення суду відповідачем було виконано лише 31 травня 2023 року, сплачено 92 973,389 грн. на користь [PERSON] , що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті від 31 травня 2023 року № 1999 (а.с. 6). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 70 000 грн. (за період з 21.01.2021 року по 01.01.2023 року ). Надаючи оцінку доводам позивача суд виходить з наступних мотивів. Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області рішення по справі № 235/7497/20, тобто станом на 20 січня 2021 року, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Однак, як вже було зазначено вище, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме у розмірі 40 042,35 грн. При цьому, Красноармійським міськрайонним судом Донецької області під час розгляду справи вже було надано оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами до моменту постановлення судом 20 січня 2021 року рішення та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахунку з 10.12.2020 (наступний день після отримання позовної заяви відповідачем) по 20.01.2021 (день постановлення рішення суду). Щодо правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем після постановлення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 20 січня 2021 року рішення по справі № 235/7497/20, суд зазначає наступне. В обґрунтування позову як на підставу своїх вимог, пред`явлених до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», позивач посилався на частину 1 статті 117 КЗпП України. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. При цьому, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні лише 26 червня 2023 року, тобто вже після набрання чинності Законом 2352-ІХ, та на теперішній час редакція статті 117 КЗпП України закріплює, що період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. Разом з цим, проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази у сукупності з встановленими обставинами по справі, суд приходить до переконливого висновку, що правові підстави для застосування статті 117 КЗпП України до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем після постановлення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 20 січня 2021 року рішення по справі № 235/7497/20, відсутні. Позивачем помилково обрано як правову підставу позову статтю 117 КЗпП України, оскільки в даному випадку після ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 20 січня 2021 року рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати, до даних правовідносин застосовується порядок звернення рішення до виконання, передбачений ЗУ «Про виконавче провадження», а тому підстави для застосування до виниклих між сторонами правовідносин положень ст. 117 КЗпПУ, відсутні. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 75 ЗУ «Про виконавче провадження», передбачена відповідальність за невиконання рішення суду. Так, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу позивача, що відповідальність за порушення грошового зобов`язання встановлена статтею 625 ЦК України. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання (в даному випадку рішення суду, яке набрало законної сили), на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів з боржника або звернення стягувача з заявою про примусове виконання рішення суду до органів державної виконавчої служби, не виключає відповідальність боржника за порушення строків розрахунку за грошовим зобов`язанням, передбачену ст. 625 ЦК України. Невиконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» у період з 20 січня 2021 року по 31 травня 2023 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20 січня 2021 року рішення по справі № 235/7497/20 є підставою для притягнення відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобов`язання (стягнення 3 % річних та інфляційних втрат), і не може бути підставою для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за вказаний період, оскільки правовідносинам сторін щодо стягнення середнього заробітку була надана відповідна оцінка судом в процесі розгляду цивільної справи № 235/7497/20. Враховуючи викладене, оцінивши наявні у справі докази та встановлені обставини, оскільки з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь [PERSON] вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також беручи до уваги відсутність передбачених законом підстав для застосування статті 117 КЗпП України до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем після ухвалення Красноармійським міськрайонним судом Донецької області 20 січня 2021 року рішення по справі № 235/7497/20, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , а тому вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed