Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

19.05.2023 представник позивача звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 22.05.1997 ЖКУ ДП «Чорноморський суднобудівний завод» було видано Свідоцтво про право власності на житлову квартиру [ADDRESS] де співвласниками крім позивача були: [PERSON] (син позивача), [PERSON] (чоловік позивача). [INFO] [PERSON] помер і позивач відмовилась від своєї частки у спадщині на користь сина [PERSON] . Станом на 28.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на [PERSON] та [PERSON] . З огляду на суперечності між співвласниками щодо майна та не визначеності часток позивач просить визначити за нею частку в нерухомому майні - 1/3 та припинити її право спільної сумісної власності. За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2023 зазначена вище позовна заява надійшла судді Нікітіну Д.Г. Ухвалою суду 11.10.2023 задоволено самовідвід судді Нікітіна Д.Г. від розгляду справи. За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2023 зазначена вище позовна заява надійшла судді Лагода А.А. Ухвалою суду від 16.10.2023 позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків. 18.10.2023 на адресу суду від сторони позивача надійшла заява на усунення недоліків з додатками. Ухвалою суду від 18.10.2023 по справі відкрито спрощене провадження по справі. Представником позивача в судове засідання не з`явився до суду надав заяву, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за відсутністю сторони позивача на підставі наявних доказів, що додані до позову, не заперечує проти ухвалення заочного рішення в разі неявки відповідача. Відповідач в чергове судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, заяв та клопотань до суду не надходило, відзив до суду не подано. У зв`язку з неявкою відповідача та не надання відзиву суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи і оцінивши отримані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22.05.1997 ЖКУ ДП «Чорноморський суднобудівний завод» було видано Свідоцтво про право власності на житлову квартиру [ADDRESS] де співвласниками були зазначені: [PERSON] , [PERSON] (син позивача), [PERSON] (чоловік позивача). При оформленні та видачі свідоцтва про право власності не було визначено за частки у праві спільної сумісної власності за кожним окремо у вигляді часток, тобто житлова квартира належала визначеним особам на праві спільної сумісної власності. [INFO] [PERSON] (чоловік позивача) помер, у зв`язку із чим відкрилась спадщина на частину майна у вищезазначеній житловій квартирі. Відповідач [PERSON] успадкував все спадкове майно померлого [PERSON] , у зв`язку із відмовою позивача [PERSON] від своєї частки, в тому числі і частку у спільній сумісній власності про що свідчить свідоцтво про право власності на спадщину серія АЕА № 916158.. Також судом встановлено, що КП Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації 16.11.2021 видало довідку на ім`я [PERSON] та [PERSON] за якою було засвідчено, що право спільної сумісної власності на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] станом на 28.12.2012 зареєстровано за двома особами, а саме : [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б/н від 22.05.1997 Житлово комунальне управління ДП Чорноморський суднобудівний завод/ зареєстровано в матеріалах ЕП «ММБТІ» за р.№ 18555 від 30.05.1997 та 1/3 свідоцтво про право на спадщину 1-684 від 10.07.2001, третя Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області та зареєстровано в матеріалах КП «ММБТІ» за р.№ 18555 від 01.09.2001 та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б/н від 22.05.1997, виданого Житлово комунальне управління ДП Чорноморський суднобудівний завод/ зареєстровано в матеріалах ЕП «ММБТІ» за р.№ 18555 від 30.05.1997. Позивач зазначає, що між сторонами, як співвласниками цього майна виникають спори з приводу користування, утримання та збереження майна і угоди про спосіб виділення його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Згідно технічного паспорту, нерухоме майно знаходиться на першому поверсі п`ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 31,1 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 17,3 кв.м., 2-а кімната 13,8 кв.м., кухня площею 5,4 кв.м., ванна кімната площею 2,8 кв.м., коридор площею 6,0 кв.м. Загальна площа квартири 45,3 кв.м. Позивач просить визначити, що її частка в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становить 1/3 та припинити її право спільної сумісної власності. Згідно із ч. 1 ст. 41\~Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним, згідно ч. 4 ст. 41Конституції України. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За ч. 1\~ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст.355\~ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст.356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Зі змісту\~ст.357 ЦК\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст.364\~ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно,і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно ч.1\~ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами 1, 2\~ст. 369 ЦК України\~передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2\~ст.370 ЦК України\~визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частки в квартирі за адресою: [ADDRESS] , не були визначені. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі\~ст. 16 ЦК України, кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Вирішуючи питання, щодо позовних вимог про визначення часток, суд враховує положення вказаних вище норм законодавства про рівність часток, визнання відповідачами позовних вимог, а також ту обставину, що жодних інших домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо домовленостей про інший розмір часток суду не представлено. Згідно ст.41\~Конституції України та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася в 1997 відповідно до Закону України від 17.07.1997 закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти дії щодо свого майна будь-які угоди, відповідно за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір та порядок сплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір». Відповідно до частини 1 статті 4 цього вказаного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсотки ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивач звернулася до суду з позовом у травні 2023, а тому, виходячи із розміру остаточно заявлених позовних вимог (ціна позову 298456,15 грн.) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2023 (2684,00 грн.), судовий збір за ставками, передбаченими підпунктом 1 пункту 1 частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви становить 2984,56 грн. Разом з тим позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі 4058,16 грн. згідно платіжних доручень № 8НТХ-7РРК-С9РТ-7КЗТ від 18.05.2023 (1073,60 грн.) та № СР7Н-Н3М5-605С-8Н87 від 17.10.2023 (2984,56 грн.). Таким чином позивачу підлягає поверненню надміру сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 2984,56 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved