Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

19.10.2022 [PERSON] в особі свого адвоката Божок Лілі Володимирівни звернулася до суду із позовом, збільшивши позовні вимоги (а.с. 1-4, 64-65, 180-182) просила: - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортні засоби: автомобіль марки «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код, [NUMBER] ; автомобіль марки "BMW Х4", 2020 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код [NUMBER] ; грошові кошти (грошові заощадження), які зберігаються на банківських вкладах/рахунках [PERSON] , з урахуванням відсотків, нарахованих банківськими установами на такі грошові вклади, які зберігаються у Акціонерному товаристві комерційному банку "ПРИВАТБАНК" та Акціонерному товаристві "Сенс Банк"; - виділити [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя у власність автомобіль «BMW X4», 2020 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , Vin код [NUMBER] ; - виділити [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя у власність автомобіль Mercedes-Benz E200 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , Vin код ТЗ [NUMBER] та грошові кошти (грошові заощадження), які зберігаються на банківських вкладах/рахунках [PERSON] у Акціонерному товаристві комерційному банку "ПРИВАТБАНК" та Акціонерному товаристві "Сенс Банк"; - визнати недійним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 18.01.2023, укладеного між [PERSON] та [PERSON] про продаж автомобіля марки "BMW Х4", 2020 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код [NUMBER] , переоформлені нові державні знаки [NUMBER] та скасувати державну реєстрацію (перереєстрацію) автомобіля марки "BMW Х4", 2020 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код [NUMBER] , переоформлені нові державні знаки [NUMBER] у ТСЦ МВС 1842 за [PERSON] . Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача На обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що вона перебуває у шлюбі з [PERSON] із 02 серпня 1980 року. За час спільного проживання в шлюбі було придбано багато нерухомого майна, про поділ якого вона не заявляє вимог, так як вони з відповідачем домовились та розподіли його добровільно. Також під час шлюбу було придбано транспортні засоби: автомобіль «Mercedes-Benz E200» 2005 року випуску з державним номерним знаком [NUMBER] , vin код [NUMBER] , який був зареєстрований за відповідачем для його потреб та для неї був придбаний за її особисті кошти автомобіль «BMW X4» 2020 року випуску, з державним номерним знаком [NUMBER] , vin код [NUMBER] . Проте, всупереч домовленості її та відповідача, останній зареєстрував автомобіль за собою. Актуальна вартість автомобіля «BMW X4» 2020 року випуску становить 1\~832 779 грн 00 коп, автомобіля «Мercedes-Benz» - 208668 грн 00 коп. Станом на даний час відповідач пішов з сім`ї, проживає окремо і не визнає за право позивачки право на автомобіль BMW, користується ним, утримує його особисто в себе і відмовляється передати позивачці в користування. Вона має серйозні проблеми зі здоров`ям і її робота знаходиться територіально віддалено від місця її фактичного проживання та їй щодня доводиться долати більше 200 км в обидві сторони по дорогам з поганим покриттям. Тому автомобіль BMW, який є кросовером, їй вкрай необхідний. Відповідач перебуває на пенсії, не працює, територіально знаходиться за місцем своєї реєстрації і йому достатньо користуватись автомобілем «Mercedes-Benz». Із цих підстав просить здійснити поділ рухомого майна подружжя, шляхом виділення їй автомобіля BMW у власність, з відступленням від засад рівності часток подружжя, а відповідачу «Mercedes-Benz» та грошові кошти які перебувають на рахунках у банках АТ КБ "Приватбанк" та ТА "Сенс банк". У судовому засіданні 23.08.2023 відповідач [PERSON] повідомив про відчуження спірного автомобілю «ВMW X4», 2020 року випуску з державним номерним знаком [NUMBER] , vin код [NUMBER] третій особі, який був свідком по даній справі [PERSON] . Свідок [PERSON] підтвердив у засіданні по це під час дачі свідчень, зазначивши, що відбулося фіктивне переоформлення вказаного автомобіля в Територіальному Сервісному центрі МВС №1842 (м. Бердичів), але сам автомобіль знаходиться у відповідача [PERSON] . Посилаючись на положення статей 203, 215, 234 ЦК України, просила визнати договір купівлі-продажу недійсним, оскільки було укладено фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином. У відзивах на позовну заяву та обидві заяви про збільшення позовних вимог [PERSON] проти задоволення позову заперечив (а.с. 33-36, 82-83, ) Вказав, що він заперечив проти виділення позивачці у власність автомобіля BMW X 4 2020 року випуску, оскільки у розпорядженні позивачки залишилися готівкові кошти, що перевищують вартість автомобіля MW X 4 2020 року випуску. Крім того, у розпорядженні позивачки перебувають службові автомобілі Honda CR-V, BMW X 4, Land-Rover. Придбаний за час шлюбу автомобіль «Mercedes-Benz E200» 2005 року випуску ним експлуатувався до придбання автомобіля BMW X 4 2020 року випуску. Коли автомобіль автомобіль «Mercedes-Benz E200» став виходити із ладу, було прийнято рішення про купівлю для нього автомобіля BMW X 4 2020 року випуску, яким він користувався. За час шлюбу ними з позивачкою було також придбано автомобілі: «Mercedes-Benz GL 500», р.н. [NUMBER] , «Mercedes-Benz GLA250» [NUMBER] , «Skoda Fabia», [NUMBER] , «Skoda Octavia», [NUMBER] , які передані позивачкою в користування родичам. Він не заперечує проти користування [PERSON] автомобілем «Mercedes-Benz E200» 2005 року випуску. Щодо вказаних грошових коштах на рахунках, то сума не відповідає дійсності, оскільки він користується грошовими коштами. Вказав, що протягом останніх трьох років позивачка закривала депозитні рахунки, оформлена на неї, продавала квартири. Таким чином у її розпорядженні залишилися значні готівкові кошти, тому виникає необхідність, у обліку всіх нажитих грошових коштів. Також вказав, що позивачка у своїй заяві від 18.10.2022 року не висувала вимогу щодо арешту автомобіля BMW X 4 2020 року. В ухвалі суду від 11.01.2023 року не було прийнято рішення щодо арешту вищевказаного автомобіля. Той факт, що автомобіль BMW X4 2020 року випуску придбавався для позивачки не відповідає дійсності. Автомобіль BMW X4 2020 року випуску придбавався для його користування. Відчуження BMW X4 2020 року випуску на користь [PERSON] проведено 18.01.2023 з метою уникнення помилкової або неправомірної передачі BMW X 4 2020 випуску стороннім особам. Вказав також, що 05.09.2022 у м. Вишневому біля під`їзду будинку, в якому він проживав, на нього було здійснено бандитський напад, нанесено шкоду його здоров`ю. Крім того, на відновлення автомобіля BMW X4 2020 року випуску він позичав 10.000 ( десять тисяч) доларів. Тому, у разі відсутності коштів для повернення, розглядався варіант продажу даного автомобіля. На прийняття ним рішення про продаж BMW X4 2020 року випуску вплинула інформація про відчуження позивачкою [PERSON] автомобілів Mercedes-Benz GL 500 (12.08.2022 р.) та Skoda Fabia ( 22.09.2022 р.), які були на неї оформлені, і передачу автомобіля Mercedes-Benz GLA 250, який вона особисто вибирала і купувала для себе. Про зміну правового стану автомобілів Mercedes-Benz GL 500 та Skoda Fabia, які були оформлені на позивачку, і авто Mercedes-Benz GLA 250, яким вона користувалася, він довідався після отримання позовної заяви від 18.10.2022 р. У засіданні суду 11.01.2023 року питання накладення арешту на автомобіль BMW X4 2020 року випуску Vin код [NUMBER] з державним номерним знаком [NUMBER] не розглядалося, тому вищевказаний автомобіль переоформлено без порушень діючого законодавства. У своїй заяві про збільшення позовних вимог від 13.09.2023 позивач, не називаючи норми закону, стверджує, що відчуження БМВ Х4 2020 року на користь [PERSON] проведено незаконно, та що на автомобіль БМВ Х4 2020 року був накладений арешт Ухвалою суду від 20.10.2022 р. Це при тому, що позовна заява про поділ майна направлена до суду 18.10.2022, а перша ухвала по позивній заяві прийнята 11.01.2023p. Ухвала суду від 16.09.2023 винесена на основі неіснуючої ухвали від 20.10.2022. Не відповідає дійсності той факт, що автомобіль БМВ Х4 придбавався спеціально для позивачки, і що він їй зараз вкрай необхідний. У власності позивачки перебував автомобіль преміального класу Mercedes-Benz GL 500, Skoda Fabia, y користуванні - Mercedes-Benz GLA 250 (позивачка особисто приймала рішення придбання даного авто у своє користування); в службовому користуванні позивачки перебувають автомобіль БМВ Х4 (новий, придбаний в автосалоні спеціально для позивачки, у разі обслуговування якого користується підмінними авто преміальних брендів). Намагання представника позивача вплинути на свідка [PERSON] , щоб той відмовився від свідчень, говорить про безпідставність вимоги передати БМВ Х4 2020 року. Крім того, у розпорядженні позивачки залишились спільно нажиті кошти для придбання авто, яке вона бажає. Для реалізації протизаконного і аморального плану позивачка протягом останнього часу переоформила три авто (мерседес Mercedes-Benz GL 500 - на доньку [PERSON] , Mercedes-Benz GLA 250 - онучку [PERSON] , [PERSON] -племінницю [PERSON] ). Це при тому, що і до переоформлення автомобілів донька і племінниця ними користувались, в чому була їх спільна домовленість з позивачкою. Mercedes-Benz GLA 250 планувалось передати онучці після проходження навчання. Позивачка мала намір для себе придбати новий автомобіль з автосалону. Просив укласти мирову угоду з метою закінчення судової тяганини відповідно статті 205 ЦПК України. Залишити БМВ Х4 2020 року за [PERSON] . Залишити автомобіль мерседес Mercedes-Benz GL 500, Mercedes-Benz GLA 250 племінницею [PERSON] , за донькою [PERSON] ; за онучкою [PERSON] залишити автомобіль Skoda Fabia. У задоволені заяви про збільшення позивних вимог просив відмовити. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 30.10.2022, в порядку забезпечення позову накладено арешт на автомобіль марки BMW X4 2020 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , Vin код ТЗ [NUMBER] . Ухвала була направлена на виконання до відділу ДВС. Про виконання ухвали відділ повідомив лише 30.08.2023. Ухвалою судді від 11.01.2023 позовна заява прийнята до розгляду, у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 20.02.2023 залишено без руху позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та позивачці надано строк 5 днів для сплати судового збору. Ухвалою суду від 20.02.2023 задоволено клопотання відповідача та витребувано із РСЦ ГСЦ МВС в Житомирській області відомості про дату переоформлення [PERSON] автомобілів «Mercedes-Benz GL 500», р.н. [NUMBER] на [PERSON] та «Skoda Fabia», р.н. [NUMBER] на [PERSON] . 27.03.2023 [PERSON] звернулася із заявою про збільшення позовних вимог, яка протокольною ухвалою суді від 19.04.2023 прийнята до розгляду. Ухвалою суду від 19.04.2023 задоволено клопотання представника позивачки адвоката Божок Л.В., із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та із Акціонерного товариства «Сенс Банк» витребувано відомості про грошові кошти (грошові заощадження), які зберігаються на банківських вкладах/рахунках (депозитних, карткових, рахунках у цінних паперах тощо) відповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 26.07.2023 задоволено частково клопотання відповідача та витребувано із Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», із Акціонерного товариства «Сенс Банк», із Акціонерного товариства «Укргазбанк», із Акціонерного товариства «Укрексімбанк», із Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» відомості про грошові кошти (грошові заощадження), які зберігаються/зберігалися на банківських вкладах/рахунках (депозитних, карткових, рахунках у цінних паперах, тощо) [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] за період із 01 липня 2022 року по дату надання відповіді. Протокольною ухвалою суду від 26.07.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. 19.09.2023 позивачка, в особі свого представника, звернулася із заявою про збільшення позовних вимог та просила повернутися на стадію підготовчого провадження. Ухвалою суду від 16.10.2023 розгляд справи повернуто на стадію підготовчого провадження у справі № 274/5840/22 для прийняття заяви про збільшення позовних вимог. Цією ж ухвалою судом прийнято до розгляду заяву [PERSON] до [PERSON] про збільшення позовних вимог від 13.09.2023 та витребувано договору купівлі-продажу автомобіля марки "BMW Х4", 2020 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код [NUMBER] на підставі якого було здійснено перереєстрацію вищевказаного транспортного засобу з [PERSON] на [PERSON] , інформацію з облікової бази про реєстрацію автомобіля марки "BMW Х4", 2020 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код [NUMBER] за [PERSON] . Ухвалою суду від 16.10.2023 у задоволенні клопотання [PERSON] у закритті провадження суд відмовив. Ухвалою суду від 30.11.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивачка підтримала позов. Вказала, що із відповідачем вони не проживають спільно із липня 2022 року. Останні 15 років вона, обіймаючи керівні посади, мала значні доходи та фактично автомобіль BMW X 4 2020 року випуску придбано за кошти, які вона заробила. Відповідач в ці роки не працював. При поділі майна її не цікавить стягнення грошової компенсації за автомобіль, вона наполягає саме на виділенні їй автомобіля BMW X 4 2020 року випуску. Автомобіль «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску наразі перебуває у гаражі за місцем її проживання та вона не просить їй цей автомобіль виділяти. Депозитні кошти на рахунках відповідача мають бути йому залишені, вона на них не претендує. Представник позивачки адвокат Божок Л.В. підтримала позов із підстав, наведених у позовній заяві, наполягає на задоволенні. Свій службовий автомобіль позивачка не завжди може використовувати. Позивачці потрібно виїздити на лікування за кордон та вона потребує саме кросовера. Відповідач проти задоволення позову заперечив із підстав, вказаних у відзиві. Зазначав, що під час гострої фази конфлікту із позивачкою, орієнтовно у серпні 2022 року він вимушений був залишити житло, де спільно проживав із позивачкою та із того часу сімейних відносин не підтримують. Оскільки ключі від автомобіля BMW X 4 2020 року випуску він не міг на той час знайти, спочатку автомобіль BMW X 4 2020 року випуску не забрав. Проте, в подальшому він забрав автомобіль, який купувався для нього, а залишив позивачці автомобіль «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску. Із позивачкою вони домовились про поділ всього спільного майна. Усі готівкові кошти були залишені позивачці. Проте, неочікуваним для нього було пред`явлення цього позову. Вважає, що відчуживши автомобіль на Шахрая, він не порушував чинного законодавства. Зазначив, вимушений буде ініціювати поділ усіх грошових коштів спільного майна. Щодо грошових коштів на його рахунках, то він не володіє даними, коли відкрито депозитні рахунки, він знімав кошти у іншому банку та викривав депозитні у АТ «Сенс банк». Коли це було не пам`ятає. Щодо грошових коштів на рахунках у Приватбанку, куди надходить його пенсія, то цими грошовими коштами він користується і їх розмір не актуальний. Фактичні обставини, встановлені судом, доказ на їх підтвердження Відповідно до свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 02 серпня 1980 року Межиріцьким відділом запису актів громадянського стану Коростенського району (а.с. 7). Шлюб між сторонами не розірвано. Із липня-серпня 2022 року сторони припинили спільне проживання як подружжя, про що підтвердили у судовому засіданні та відповідно ця обставина встановлена в порядку ч. 1 ст. 82 ЦПК України. За час перебування у шлюбі сторони набули у власність автомобілі, що є предметом спору: «BMW X 4», 2020 року випуску Vin код [NUMBER] , р.н. [NUMBER] та автомобіль марки «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код, [NUMBER] (а.с. 11, а.с. 34) Автомобіль «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код, [NUMBER] знаходиться за місцем проживання позивачки у с. Станишівка, що підтверджено сторонами. Відповідно до повідомлення регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Житомирській області від 29.09.2022 за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб BMW X 4 2020 року випуску Vin код [NUMBER] , р.н. [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] , станом на 29 вересня 2022 року вартість автомобіля «BMW X4» 2020 року випуску, Vin код [NUMBER] , р.н. [NUMBER] становить 1 832 779 грн 00 коп (а.с. 8). Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності [PERSON] , станом на 29 вересня 2022 року вартість автомобіля «Мercedes-Benz», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код, [NUMBER] становить 208668 грн 00 коп. (а.с. 9). Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , автомобіль «BMW X4» 2020 року випуску, Vin код [NUMBER] , р.н. [NUMBER] 18.01.2023 зареєстрований у ТСЦ 1842 на праві власності за [PERSON] (а.с. 120-121). Відповідно до договору купівлі-продажу № 1842/2023/3609861 від 18.01.2023 автомобіль [PERSON] продав [PERSON] автомобіль «BMW X4» 2020 року випуску, Vin код [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] за 50\~000 грн (а.с. 222). Свідок [PERSON] суду прояснив, що відповідач це його знайомий. Він мав відношення до купівлі автомобіля БМВ - Х4, який він купував на аукціоні. Був доставлений автомобіль на розмитнення та відновлення. Цей автомобіль був придбаний для [PERSON] . Про те, що автомобіль купувався [PERSON] мова не йшла. У подальшому [PERSON] переоформив на нього автомобіль, щоб за необхідності зручно було його продати. Автомобіль перебуває у володінні [PERSON] . На час відчуження йому транспортного засобу він не знав про заборони щодо автомобіля. Відповідно до повідомлення АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 91) [PERSON] має п`ять рахунків у АТ КБ «Приватбанк». На рахунку [NUMBER] , що відкритий 18.09.2014 залишок складає 46\~921, 41 грн; на рахунку [NUMBER] , що відкритий 05.05.2022 залишок складає 830.65 грн. На інших рахунках залишок грошових коштів не перевищує однієї гривні. Відповідно до повідомлення АТ «СЕНС БАНК» на виконання ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 квітня 2023 року [PERSON] РНОКПП [NUMBER] є клієнтом Банку та на його ім`я відкриті наступні депозитні, карткові рахунки, на яких станом на 05.05.2023р наявні залишки коштів : [NUMBER] (валюта Українська гривня) залишок коштів на рахунку складає 42.869.05 грн: [NUMBER] (валюта Українська гривня) залишок коштів на рахунку складає 18.501.50 грн; [NUMBER] ( валюта Українська гривня) залишок коштів на рахунку складає 1,260,000.00 грн; [NUMBER] ( валюта Українська гривня) залишок коштів на рахунку складає 1,370,067.47 грн (а.с. 93). Відповідно до довідки лікаря [PERSON] встановлено діагноз хронічний лімфолейкоз (а.с. 125). Норми права застосовані судом Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному\~з подружжя\~грошової компенсації\~замість його\~частки у\~праві спільної\~сумісної власності\~на майно,\~зокрема на\~житловий будинок,\~квартиру,\~земельну ділянку,\~допускається лише\~за його\~згодою,\~крім випадків,\~передбачених Цивільним\~кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з пунктами 2 та 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз доводів сторін, висновки суду Дослідивши докази\~та з`ясувавши\~обставини справи,\~суд частково\~задовольняє позов\~із таких\~підстав. Щодо визнання майна спільним майном подружжя та поділ грошових коштів Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Суд, встановивши, що припинення ведення спільного господарства сторони пов`язують саме із періодом липень-серпень 2022 року (точну дату суду не вдалося встановити), тому саме до цієї дати із моменту укладення шлюбу, відповідно до приписів статті 60 СК України, набуте майно є спільним майном, що підлягає поділу між колишнім подружжям. Пред`явивши позовну вимогу про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортні засоби: автомобіль марки «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код, [NUMBER] ; автомобіль марки "BMW Х4", 2020 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код [NUMBER] , позивачка вказала, що ці автомобілі були придбані під час шлюбу. Зазначений факт відповідачем не заперечений та визнаний. Таким чином, оскільки у судовому засіданні не спростована презумпція спільності майна подружжя на вказане вище майно, відсутні законні підстави для судового захисту, оскільки суд у рішенні суду не може встановити те, що і так прямо гарантовано законом та ніким не оспорюєтеся. Із цих підстав суд відмовляє у позові в частині визнання спільним майном подружжя автомобілів: «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код, [NUMBER] та "BMW Х4", 2020 року випуску, державний номерний знак, vin код [NUMBER] , Щодо позовної вимоги про визнання грошових коштів (грошових заощаджень), які зберігаються на банківських вкладах/рахунках [PERSON] , з урахуванням відсотків, нарахованих банківськими установами на такі грошові вклади, які зберігаються у Акціонерному товаристві комерційному банку "ПРИВАТБАНК" та Акціонерному товаристві "Сенс Банк" та поділу цих грошових коштів, шляхом залишення за відповідачем, то у задоволенні позову у цій частині суд відмовляє, оскільки позовна заява не містить ні викладу обставин щодо сум грошових коштів, ні дат укладання договорів депозитних чи поточних вкладів, на яких розміщені ці грошові кошти, ні розміру грошових коштів на час припинення шлюбних відносин. Позивачка та її представник не ініціювали надання чи витребування доказів на підтвердження зазначених обставин. Суд же позбавлений можливості вийти за межі пред`явлених позовних вимог, самостійно встановити розмір грошових кошів, які підлягають поділу. Також позивачка не довела доказами в який період, до чи після припинення спільного проживання із позивачкою, грошові кошти були розмішені відповідачем на рахунках в Акціонерному товаристві комерційному банку "ПРИВАТБАНК" та Акціонерному товаристві "Сенс Банк", із яких джерел ці грошові кошти здобуті. Тобто, наявні у справі докази не доводять, що що грошові кошти на рахунках у [PERSON] є спільним майном подружжя та підлягають поділу. Суд нагадує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивної цивільного судочинства. Тобто, суд не може вийти за межі пред`явлинх позовних вимог та самостійно визначати предмет спору та збирати докази. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля «BMW X4» 2020 року випуску та його поділ. Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження спільним майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права - шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України) Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала. [PERSON] , оспорюючи договір купівлі продажу автомобіля «BMW X4» 2020 року випуску, Vin код [NUMBER] від 18.01.2023, з підстав його фіктивності, просила визнати недійним договір, та в порядку поділу майна передати цей автомобіль їй. Тобто, позивачкою обрано належний спосіб захисту. Разом із тим, оспорюючи договір купівлі продажу автомобіля, [PERSON] позов пред`явила лише до однієї сторони договору купівлі-продажу продавця [PERSON] . Проте позову до [PERSON] покупця за договором не пред`явлено. Суд зазначає, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (стаття 13 ЦПК України). Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Хоч і установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц), проте за положеннями ЦПК України суд не наділений правом самостійно проводити заміну відповідача на належного та залучати співвідповідача. Суд, виключно за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Клопотання про залучення в якості співвідповідача від позивачки та її представника адвоката Божок Л.В. не надходило. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17 та постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц дійшла до висновків, що вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав. Також у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 205/2018/17 Верховний Суд виснував, що якщо під час розгляду позовних вимог про визнання правочину недійним суд встановить, що позов пред`явлено не до всіх учасників цього правочину, тобто встановить неналежний суб`єктний склад учасників справи, суд відмовляє в задоволенні позову із зазначеної підстави або за клопотанням сторони спору здійснює заміну відповідача на належного або залучає співвідповідача. Тому, у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного складу відповідачів, у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі продажу від 18.01.2023 автомобіля «BMW X4» 2020 року випуску, Vin код [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] та скасування його державної реєстрації, суд відмовляє. Також, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, зважаючи на доводи позивачки судовому засіданні, яка не бажала стягнення на її користь грошової компенсації за відчужений відповідачем автомобіль «BMW X4» 2020 року випуску, ініціювала виключно передання їй у власність спірного автомобіля, суд не вбачає підстав для стягнення із відповідача на користь позивачки половини вартості відчуженого автомобіля «BMW X4» 2020 року випуску, Vin код [NUMBER] . Інакше, суд вийде за межі пред`явлених позовних вимог, що недопустимо. Щодо поділу автомобіля «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску . Позовні вимоги в частині поділу автомобіля «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , vin код, [NUMBER] суд задовольняє частково та визнає за кожним із подружжя по ідеальній частці на цей транспортний засіб, виходячи із таких підстав. Як зазначено судом, згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини п`ятої статті 71, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. Проте, ні позивачка, ні відповідач не просили автомобіль «Mercedes-Benz E200», 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] передати комусь із них у власність. До того ж ні позивачка, ні відповідач не погоджувалися на виплату чи отримання грошової компенсації за цей автомобіль. Суд зазначає, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд визнає право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов. Суд не наводить детального аналізу доводів відповідача щодо інших автомобілів, набутих подружжям за час шлюбу, про які він вказував у відзивах, а також грошових коштів позивачки, що розміщені на банківських рахунках, оскільки це майно не є предметом даного спору. Також розмір доходів позивачки за 2020 -2022 роки при вирішенні даного спору не має правового значення, оскільки грошові кошти набуті подружжям (в тому числі і заробітна плата) є спільним майном подружжя та незалежно від розміру доходів членів подружжя, майно, набуте за час шлюбу за спільні грошові кошти являється спільним майном подружжя. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки із пред`явлених позовних вимог, суд визнав за позивачкою право власності на майно, вартість якого складає 104\~334 грн, належить стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] , в рахунок компенсації судових витрат по сплаті судового збору - 1043 гривні 34 копійок.

Outcome: partial