Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-04 00:00:00

07 вересня 2021 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича зняти арешт з нерухомого майна - земельної ділянки, кадастровий номер 4823383001:02:078:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0800 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індекс номер: 48642242 від 12 вересня 2019 року 11:15:32, приватний виконавець Куліченко Дмитро Олександрович, Миколаївська область. В обґрунтування заявлених вимог, посилається на те, що 04 лютого 2010 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до умов договору позивач придбав земельну ділянку 0,0800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М. Договір зареєстровано у Державному реєстрі правочинів. Тобто, позивач набув право власності на вказану земельну ділянку. 11 червня 2021 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою про проведення державної реєстрації за ним права власності на вказану земельну ділянку. 16 червня 2021 року позивач отримав рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за №58784266. Підставою відмови зазначена наявність в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване обтяження речового права на земельну ділянку, що перешкоджає реєстрації права власності за позивачем відповідно до підпункту 6 пункту 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Арешт накладено приватним виконавцем Куліченком Д.О. 28 липня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про зняття арешту з земельної ділянки, яка належить йому на праві власності за вказаним договором купівлі-продажу. Останній, пославшись на статтю 59 Закону України «Про виконавче провадження», рекомендував звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та зняття з нього арешту. Оскільки позивач набув права власності на земельну ділянку з моменту реєстрації договору купівлі-продажу у державному реєстрі правочинів 04 лютого 2010 року, та громадянин [PERSON] , починаючи з 04 лютого 2010 року не є власником земельної ділянки, тому не може відповідати як боржник спірними нерухомим майном. З метою відновлення свого права просить суд зняти арешт на належне позивачу нерухоме майно. Відповідачем у встановлений законом строк поданий відзив на позовну заяву, з огляду на зміст якого заявлені позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав. На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. перебуває виконавче провадження № 57292010 з примусового виконання виконавчого документу, а саме: виконавчого листа №2-7-2450/2009, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 19 травня 2009 року, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором №2 03.1/057/08-ZKLN від 24 березня 2008 року у сумі 765500,13 грн., судові витрати у сумі 1730,00 грн. Залишок боргу за виконавчим листом складає 304484,13 грн. Ухвалою суду від 15 вересня 2017 року змінено стягувача на ПАТ «Дельта-Банк». Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області за боржником [PERSON] зареєстровано нерухоме майно, а саме: земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,2315 га, кадастровий номер 4823383001:02:078:0004, що розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення виконавчого комітету сільської ради від 21 листопада 2006 року №140 була проведена перенумерація земельної ділянки, яка обліковується за [PERSON] , з [ADDRESS] . На вказане майно, відповідно до вимог закону, приватним виконавцем був накладений арешт. В зв`язку з відсутністю порушень вимог чинного законодавства та не доведеністю порушених прав чи свобод позивача, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. З огляду на письмові пояснення третьої особи - представник ТОВ «Вердикт Капітал» просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Послався на те, що як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна» від 16 червня 2021 року №261855620 земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності боржнику у виконавчому провадженні №57292010: [PERSON] , в зв`язку з чим, приватним виконавцем Куліченком Д.О. була винесена постанова про арешт майна боржника серія та номер:57292010 від 07 жовтня 2018 року, якою відповідно до чинного законодавства накладено арешт за вказану земельну ділянку. Оскільки виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, вважає, що приватний виконавець, виносячи постанову про арешт майна, діяв в межах правового поля. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, направили до суду заяву, в якій просили проводити судовий розгляд за їх відсутності, підтримали заявлені позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. просили при ухваленні судом рішення врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року справа №334/3161/17 (провадження №14-188 цс20), з огляду на який норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визнання умов та моменту виникнення право власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а тому, мають пріоритет у застосуванні. До спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правила щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку )квартири) або іншого нерухомого майна. особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власності на це майно. Відповідач та його представник, будучи повідомленими в порядку визначеному ЦПК України, в судове засідання не з`явились, причини своєї неявки суду не повідомили, обізнані щодо розгляду цієї справи в Жовтневому районному суді Миколаївської області. Через їх неявку судовий розгляд неодноразово відкладався. З направлених до суду відзиву та інших заяв вбачається, що позовні вимоги не визнають, заперечували щодо їх задоволення, посилаючись на їх безпідставність. Зазначили, що у провадженні приватного виконавця з 25 вересня 2018 року перебуває виконавче провадження 57292010 з примусового виконання виконавчого документу, а саме: виконавчого листа 2-7-2450/2009, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 19 травня 2009 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором №2 03.1/057/08-ZKLN від 24 березня 2008 року у сумі 765500,13 грн., а також судовий збір 1730,00 грн. Залишок заборгованості за виконавчим листом складає 304484,13 грн. Ухвалою суду від 15 вересня 2017 року змінено стягувача на ПАТ «Дельта Банк». Приватним виконавцем були вчиненні дії щодо виявлення майна боржника, після чого накладено арешт на це майно. Оскільки позивач не зареєстрував протягом тривалого часу у встановленому законодавством порядку право на земельну ділянку, то відповідно таке право не набув. Представник третьої особи - ТОВ «Вердикт Капітал» в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, зазначила, що Центральним районним судом м. Миколаєва стягнуто заборгованість за кредитним договором №2 03.1/057/08-ZKLN від 24 березня 2008 року з боржника [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпровбанк». На сьогодні стягувачем за вказаним договором є ТОВ «Вердикт Капітал». Зазначила, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і вважає, що відсутні правові підстави для заняття арешту з майна, оскільки позивач у встановленому законом порядку не зареєстрував своє право на земельну ділянку, а отже права власності на земельну ділянку не набув.. Вислухавши думку учасника судового засідання, дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 04 лютого 2010 року між [PERSON] , як продавцем та позивачем, як покупцем укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4823383001:02:078:0004, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчений нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Красновою С.М. та зареєстрований в реєстрі правочинів за № 2815263, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбав у власність належну продавцю спірну земельну ділянку (а.с. 15,16). Зазначена земельна ділянка належала продавцю [PERSON] згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯЕ, №912280, виданим 18 грудня 2007 року Мішково-Погорілівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області на підставі договору купівлі-продажу ВСК, №629399 від 27 грудня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1221 (а.с. 17). З огляду на витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 31 травня 2021 року, НВ-4811567262021, право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] (а.с. 21-22). 16 червня 2021 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Ясляр Г.В. рішенням № 58784266 відмовив позивачу у державній реєстрації права власності на вказану земельну ділянку з підстав наявності обтяження речового права на спірну земельну ділянку (а.с. 26). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 16 червня 2021 року № 261855620 на земельну ділянку кадастровий номер 4823383001:02:078:0004, належну [PERSON] , накладено обтяження приватним виконавцем Куліченком Д.О. (постанова про арешт майна боржника від 07 грудня 2018 року, серія та номер 57292010) (а.с. 19-20). Дослідивши копію нотаріальної справи щодо укладення 04 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 4823383001:02:078:0004, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за № 328, суд встановив, що на час укладення та нотаріального посвідчення договору на вказану земельну ділянку діяла з 01 травня 2005 року лише заборона на зміну цільового призначення земельної ділянки (а.с. 34). З огляду на витяг з Державного реєстру іпотек від 04 лютого 2010 року №26116022, інформація щодо вказаного нерухомого майна відсутня (а.с. 63). Крім цього, відсутні були відомості на спірне нерухоме майно в Реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04 лютого 2010 року №26115961 (а.с. 64-65). З чого суд дійшов висновку, що під час укладення договору та його посвідчення приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області були дотриманні всі умови, передбачені чинним законодавством станом на час укладення договору. Сторонами були дотримані всі вимоги законодавства, чинного на час укладення договору, щодо укладення та посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки. В той же час, судом встановлено, що у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. перебуває виконавче провадження № 57292010, відкрите 25 вересня 2018 року, з примусового виконання виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва від 19 травня 2009 року №2-7-2450/2009 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості за кредитним договором №2 03.1/057/08-ZKLN від 24 березня 2008 року в сумі 765500,13 грн, судові витрати у сумі 1730,00 грн. Залишок боргу за виконавчим листом складає 304484,13 грн. Ухвалою суду від 15 вересня 2017 року замінено стягувача на ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 87, 88). Статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. З огляду на лист Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 02 вересня 2019 року №11-14-0.3-5844/2-19 станом на 01 січня 2013 року за [PERSON] реєстрація права власності та користування на земельні ділянки на території Миколаївської області не виявлена, крім Відділу Держгеокадастру у Вітовському районі на спірну земельну ділянку (а.с. 89, 90). 12 вересня 2019 року в межах виконавчого провадження приватним виконавцем Куліченком Д.О. винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] , а саме: земельної ділянки, кадастровий номер 4823383001:02:078:0004, площею 0,0800 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 91-92). Відповідно до частини 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Спірні правовідносини виникли 04 лютого 2010 року, а тому судом при вирішені справи застосовані норми чинній на цей момент. Відповідно до частини 1 та 2 статті 182 ЦК України, чинній час виникнення правовідносин, право власності на інші речі права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Частиною 1 статті 210 ЦК України було встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменті його державної реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім цього, чинна станом на 04 лютого 2010 року редакція статті 334 ЦК України передбачала, що право власності у набувача майна за договором виникнення з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Передання майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменті такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменті такої реєстрації. Тобто, редакція не передбачала виникнення права власності у набувача майна за договором, який підлягав державній реєстрації, саме з моменту такої реєстрації договору. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації прав була здійснена в редакції частини 4 статті 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01 січня 2013 року (підпункт 4 пункту 3 розділу І, пункт 1 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень Закону №1878-VI). До того ж, за Законом України № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно ще не здійснювалася у почала проводитися лише з 01 січня 2013 року (1878- ІV пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»). Велика Палата Верховного Суду 22 червня 2021 року у постанові у справі №334/3161/17 (провадження 14-188 цс 20) зробила висновок, що висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершає перехід права власності (право власності на об`єкти припиняється у продавця і відповідно виникає у покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Так, до 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини 4 статті 334 ЦК України з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Отже позивач набув право власності на земельну ділянку з моменту реєстрації договору купівлі-продажу у державному реєстрі правочинів 04 лютого 2010 року, незважаючи на те, що він в подальшому не здійснив державну реєстрацію свого права власності. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до пункту другого частини першої статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частинами 1 та 2 статті 321 Цивільного кодексу України). Аналогічна норма закріплена в статті 321 ЦК України. Частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Приватний виконавець Куліченко Д.О. відмовив позивачу щодо зняття арешту зі спірної земельної ділянки, оскільки не мав відповідних повноважень для цього та, посилаючись на вимоги статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», рекомендував звернутися для вирішення цього питання до суду (а.с. 18). Арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів із дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21). Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оцінивши в сукупності наявні у справі докази та, враховуючи, що договір між [PERSON] та позивачем [PERSON] був укладений ще у 2010 році, тобто задовго до накладення приватним виконавцем арешту на майно [PERSON] , договір був укладений, як це передбачено чинним на той час законодавством, у письмові формі та нотаріально посвідчений, зареєстрований у державному реєстрі правочинів, на час державної реєстрації цього правочину будь-яких обтяжень на вказану земельну ділянку не виявлено, обов`язок щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виник з 1 січня 2013 року та з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року справа №334/3161/17 (провадження №14-188 цс20), суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача, приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О., на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved