Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на майно, зміну черговості спадкування, яку обґрунтовано тим, що з [PERSON] вона проживала разом однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу за адресою [ADDRESS] з травня 2010 року по грудень 2019 року, тобто майже 10 років, де мали спільний бюджет, вели спільне господарство, піклувалися один про одного. [PERSON] страждав хронічним захворюванням, гіпертонічною хворобою, переніс інсульт, часто потребував сторонньої допомоги за станом здоров`я, часто знаходився на стаціонарному лікуванні, за ним в цей час позивач доглядала, відвідувала у лікарні, готувала їжу, прала, купувала ліки. У грудні 2019 року вони переїхали до м. Слов`янська, де було куплено квартиру [ADDRESS] , яку було оформлено на [PERSON] . Вони разом робили поточний ремонт у квартирі і всі ці дії тривали увесь час їх спільного проживання. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті залишилось спадкове майно: предмети домашнього вжитку, квартира у [ADDRESS] . В установленому законом порядку позивачка звернулась до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, оскільки шлюб не був зареєстрований. У зв`язку з чим, позивач просить встановити факт спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2010 року по [INFO] по день смерті останнього, визнати квартиру , загальною площею 37,4 кв.м., в тому числі житловою - 18,8 кв.м, розташовану за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , а також визнати право спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] у м. Слов`янську Донецької області, разом із спадкоємцями першої черги. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача, [PERSON] , яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія АН №1223650 від 17 серпня 2023 року, в попередньому судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, позов просила задовольнити, на обґрунтування своєї позиції навела доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, в судове засідання на 19 грудня 2023 року надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі, [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що [PERSON] дійсно був знайомий з позивачкою ще з часу проживання у м. Горлівка, до початку проведення АТО, у зв`язку з проведенням АТО у 2017 році він переїхав до міста Слов`янськ, де у серпні 2019 року придбав собі житло - квартиру [ADDRESS] . Ніякого спільного господарства [PERSON] та позивачка не вели, позивачка могла допомагати готувати їжу, прибирати у квартирі, спілкувалась з [PERSON] . Нічого спільного вони за спільні гроші не купували. Як стало відомо пізніше відповідачці [PERSON] , приблизно в серпні 2019 року [PERSON] стала приїжджати в м. Слов`янськ на деякий час, а потім повертатись до свого місця мешкання в м. Горлівку. Крім того, 14.03.2018 року позивачка отримала паспорт громадянина незаконного збройного формування ДНР, де місцем її реєстрації вказано [ADDRESS] . А також , відповідно до мотивувальної частини постанови Центрально-Міського міжрайонного суду м. Горлівки від 25 лютого 2020 року, позивачка з червня 2018 року по грудень 2018 року знаходячись у м. Горлівка за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] , незаконно заволоділа банківською картою свого померлого чоловіка [PERSON] та за вказаний період, з допомогою її знайомих, знімала гроші з цієї картки і витрачала їх на особисті потреби. Як вбачається з вказаної постанови, до неї було застосовано міру запобіжного заходу підписку про невиїзд. Таким чином вважає, що вказані обставини чітко спростовують надумані, нічим не підтверджені слова позивачки про «спільний бюджет». Просять визнати доводи позивача такими, які не відповідають обставинам справи та відмовити в задоволенні позову. Позивачем надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що представником відповідачів не надано жодного доказу, що стосується предмету спору, а саме, підтвердження чи спростування факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] та придбання квартири саме в інтересах сім`ї, як і участі відповідачів у лікуванні та похованні їхнього батька. Саме позивачем долучено до матеріалів справи корінець з лікарського свідоцтва про смерть, що свідчить про те, що вона доглядала [PERSON] до самої смерті, він проживав з нею, та саме їй було видано свідоцтво про смерть як найближчому родичу. Натомість, до відзиву долучені ксерокопії «постановления именем донецкой народной республіки», «паспорт гражданина донецкой народной республіки», які не можуть бути визнані належними доказами, оскільки видані окупаційною владою. Вважає, що обґрунтування у відзиві та долучені відповідачами докази не спростовують її доводів. Представник відповідачів, [PERSON] , який діє на підставі ордеру серія ДН №122280 від 11 січня 2021 року та ордеру серія ДН №122289 від 17 лютого 2021 року, в попередньому судовому засідання позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, на обґрунтування своєї позиції навів доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, в судове засідання на 19 грудня 2023 року надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні в режимі відеоконференції, за клопотанням позивача, була допитана свідок [PERSON] , яка є онучкою позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є онукою позивачки [PERSON] . З 2002 року по 2014 рік мешкала у [ADDRESS] . По сусідству за цією адресою, але в іншому будинку з нею мешкала її бабуся [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Їй стала відомо, що її бабуся в 2010 році познайомилась з [PERSON] та почала з ним мешкати разом за адресою: [ADDRESS] . В цей час вона навчалась у школі, і після школи кожного дня заходила до них додому и там перебувала, поки батьки знаходилися на роботі. В 2012 році у неї народилась сестра - [PERSON] . Вона пам`ятає, після повернення з пологів її матері, їх зустрічала бабуся разом з [PERSON] , у старому бабусиному будинку, який було переобладнано під дачу. З цього часу її родина, а також її бабуся та [PERSON] часто зустрічалися, вихідні та свята проводили разом до 2014 року. З початком бойових дій її родина переїхала до м. Торецьк, де їх навіщала бабуся разом з [PERSON] , оскільки квартира була двокімнатна залишались на тиждень, інколи більше. Після того як її родина переїхала у будинок, бабуся разом з [PERSON] залишались на місяць, інколи ще більше. В 2017 році її родина переїхала до м. Слов`янськ, де їх також відвідували бабуся разом з [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] разом з її бабусею у 2017 року за власні гроші купили квартиру у м. Слов`янськ, яку знайшли її батьки. Після придбання квартири, її батьки кожного дня здійснювали там ремонт. Перед новим роком відбулося новосілля бабусі та [PERSON] у квартирі. Після чого її родина відвідувала бабусю та [PERSON] , на цій квартирі разом проводили вихідні та свята. У травні 2020 року їй стало відомо, що [PERSON] потрапив до лікарні. Її батьки відвідували в лікарні [PERSON] , купували ліки. [INFO] їй стало відомо, що [PERSON] помер у лікарні. Організацією перевезення та похованням займалися її батьки разом з сестрою померлого. За бажанням [PERSON] , його було поховано на його родині, на Західній Україні, місце поховання їй не відомо. З родичами [PERSON] вона знайома, а саме з дочкою останнього - [PERSON] . Вона познайомилась з нею у м. Горлівка, коли відвідувала [PERSON] та бабусю. Їй відомо що розмір пенсії [PERSON] складав близько 2000 грн., у [PERSON] була пенсія близько 9000 грн. Її батьки повідомили сина [PERSON] - [PERSON] , про смерть батька, який приїхав вже на поховання до Західної України. ЇЇ бабуся мешкала разом з [PERSON] як сімейна пара, вона називала [PERSON] дідусем. Шлюб [PERSON] та [PERSON] не реєстрували. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на майно, зміну черговості спадкування, не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.05.2020 року, причина смерті: гостра ішемічна хвороба серця. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.08.2019 р. №177947532 та Договором купівлі - продажу квартири ННХ № 501760 від 19.08.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Бігун В.В., зареєстрованого в реєстрі під № 4423. 04.06.2020 року [PERSON] звернулась з заявою до приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранушенко В.М. про прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] , на підставі ст. 1264 ЦК України, як особа яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш п`ять років до часу відкриття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Слов`янського міського нотаріального округу Донецької області Таранушенко В.М. від 28.11.2020 року, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки: 1) крім неї після померлого [PERSON] , прийняла спадщину дочка [PERSON] , яка усуває [PERSON] від права на спадкування; 2) [PERSON] не надала документ, що підтверджує її право на закликання до спадщини. На доведення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, позивачем до суду надано Акт про спільне проживання, складений керівником мікрорайону «Хімік» м. Слов`янськ, у складі комісії квартального комітету №33 від 16.10.2020 року, де зазначено, що [PERSON] дійсно проживала однією сім`єю з померлим [PERSON] , з 20 грудня 2019 року по [INFO] на час його смерті, за адресою : [ADDRESS] . Як вбачається з Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 27.11.2017 р. №1429-68999, фактичне місце проживання/перебування [PERSON] : [ADDRESS] , що також підтверджується відміткою по реєстрацію у паспорті громадянина України серія [NUMBER] . Як вбачається з Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.09.2019 р. №1429-5000191431, фактичне місце проживання/перебування [PERSON] : [ADDRESS] , що також підтверджується відміткою по реєстрацію у паспорті громадянина України серія [NUMBER] . З представлених позивачем фотографій з архіву сімейного альбому вбачається спільні фотографії позивача [PERSON] , її дітей та [PERSON] , датовані 2010, 2017, 2018, 2020 роками. Як вбачається з копії Акту від 29.09.2020 року №5339, наданого так званою «Адміністрацією Микитівського району м. Горлівки», [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] з травня 2010 року по грудень 2019 року, однією родиною та вели спільне господарство. Відповідно до листа Фонду соціального страхування України Управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області, наданого на виконання ухвали суду, щодо відомостей про розмір соціальних виплат померлого [PERSON] , щомісячні страхові виплати були виплачені потерпілому [PERSON] за березень 2020 року в сумі 16706,32 грн. та за квітень 2020 року в сумі 16706,32 грн. Також, в судовому засіданні було досліджено товарний чек від 02 червня 2021 року, наданий представником відповідача, щодо оплати дочкою [PERSON] - [PERSON] гранітного пам`ятника на могилу [PERSON] , загальна вартість якого складає 79 000 грн. Крім цього в судовому засіданні були досліджені роздруківки месенджеру «Viber», наданого представником відповідача, як доказ того, що син померлого [PERSON] - [PERSON] вів переписку із сином [PERSON] - [PERSON] . При досліджені зазначених скріншотів судом, суд зазначає, що переписка відбувається між [PERSON] та [PERSON] , з вказаної переписки вбачається, що на момент перебування [PERSON] у лікарні його син запитував у [PERSON] про стан здоров`я його батька, на що останній йому відповідав. Крім цього, з вказаної переписки вбачається, що син [PERSON] - [PERSON] просив номер телефону медсестри лікарні та спілкувався із лікарем, в якій лікувався його батько. Крім цього суд звертає увагу на те, що частково смс переписки видалені. Тобто те, що [PERSON] цікавився станом здоров`я свого батька в телефонному режимі підтверджується, як і підтверджується те, що [PERSON] їздив до лікарні, переймався здоров`ям [PERSON] та приймав участь у лікуванні останнього. Крім цього із змісту вказаного смс видно, що [PERSON] їхав на територію України для поховання батька, а [PERSON] займався організацією поховання [PERSON] , оскільки 29 травня 2020 року ( зі змісту переписки у месенджері) [PERSON] прибув до села де відбувалося поховання. Згідно з наданою роздруківкою смс переписки з месенджеру «Viber» неможливо встановити ким саме і коли ведеться дана переписка. Роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі № 904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі № 922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі № 922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі № 910/1162/19. Також, суд не приймає до уваги надані представником відповідачів паспорт громадянина так званої «ДНР» та постанову, ухвалену так званим «Центрально-Міським міжрайонним судом м. Горлівки» від 25.02.2020 року, оскільки вони жодним чином не стосуються предмету спору, та крім того, зазначає наступне. Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом України № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Частинами першою - третьою статті 9 Закону № 1207-VII передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту належності документів певній особі необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), де, грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи у порядку ст.315 ЦПК України. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Зазначене положення поширюється щодо осіб - чоловіка або жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, але перебувають в іншому зареєстрованому шлюбі; проте не поширюється щодо інших осіб, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, але проживали однією сім`єю зі спадкодавцем на інших засадах, ніж фактичні шлюбні відносини. Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Аналіз наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові компоненти: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21). За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Як вже зазначалось, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів. Таким чином, суд не приймає до уваги як доказ спільного проживання [PERSON] з [PERSON] без реєстрації шлюбу наявність в них реєстрації місця проживання за однією адресою. Також, на переконання суду факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , не може підтверджуватися самими лише показами свідка. Покази свідка не можуть вважатися достатніми та достовірними доказами наявності між особами певних сімейних відносин. Тобто, показання свідка про проживання позивача із спадкодавцем однією сім`ю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18). Встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з [PERSON] , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спільною сумісною власністю спірного майна, оскільки позивачем не доведено, що між нею та [PERSON] виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями. Враховуючи відмову в задоволенні вимоги про визнання спільною сумісною власністю спірного майна, відсутні підстави і для задоволення позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки ця вимога є похідною від визнання майна спільною сумісною власністю. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги. Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року в справі № 592/1045/18- ц (провадження № 61-820св20), від 27 серпня 2020 року в справі № 266/2391/16 (провадження № 61-1300св20), від 01 березня 2021 року в справі № 233/5990/18 (провадження № 61-19232св19), від 17 березня 2021 року у справі №200/12980/14 (провадження №61-14159св19), від 25 березня 2021 року в справі №195/707/19-ц (провадження № 61-16935св20), від 22 квітня 2021 року в справі № 331/6453/18 (провадження № 61-380св21), від 21 жовтня 2021 року в справі № 401/2614/17 (провадження № 61-14759св20). Під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 401/2614/17 (провадження № 61-14759св20), від 28 червня 2023 року в справі № 691/1559/18 (провадження № 61-1917св23)). Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] мав ішемічну хворобу серця, проте позивачем не надано та у справі відсутні належні, допустимі письмові докази (медичну довідку, висновок тощо) на підтвердження перебування спадкодавця [PERSON] у безпорадному стані. Встановивши, що позивач не довів факт перебування [PERSON] у безпорадному стані, а також не довів факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині зміни черговості одержання права на спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed