Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

10.06.2019р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27.02.2016р. між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», правонаступником якого є АТ «СК «ІНГО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків №670519488.16, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «MERCEDES-BENZ.S 500 4Matic», державний номерний знак [NUMBER] . За умовами вказаного договору позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 10.06.2016р. на автодорозі Київ - Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулося зіткнення між автомобілем марки «MERCEDES-BENZ.S 500 4Matic», державний номерний знак [NUMBER] , та автомобілем марки «ВАЗ-2109», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] , якого постановою Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 06.07.2016р. було визнано винним у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 і ч.1 ст.130 КУпАП. Позивач визнав вказану подію страховим випадком, у зв`язку з чим 10.08.2016р. на виконання вимог договору страхування №670519488.16 здійснив [PERSON] виплату страхового відшкодування у розмірі 1191570,06грн. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача згідно поліса серії АЕ №005102983 була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта», у зв`язку з чим воно здійснило страхове відшкодування в розмірі 49000,06грн. у межах ліміту цього поліса. Позивач вважає, що відповідач має відшкодувати йому різницю між страховим відшкодуванням, виплаченим ПАТ «НАСК «Оранта», та фактичним розміром понесеної ним шкоди, тобто суму у розмірі 1142570,06грн. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму матеріальної шкоди, а також понесені ним судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав, а справу просив розглянути без його участі (а.с.215-217). Належним чином повідомлений представник відповідача - адвокат Дулдієр О.А. в судове засідання не з`явився повторно, подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, на підтвердження чого подав копію медичного висновку КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області» №ХНСН-СМ9Р-ВХ2Т-В73М від 21.12.2023р. про тимчасову непрацездатність у зв`язку із захворюванням або травмою загального характеру із зазначенням періоду непрацездатності з 21.12.2023р. по 29.12.2023р. (а.с.213-214). Вказаний медичний висновок суд не приймає до уваги як доказ причини поважності відкладення розгляду справи, оскільки в ньому відсутнє прізвище особи, на ім`я якої він був виданий, а з інших наявних у ньому реквізитів встановити кому він виданий неможливо. Приймаючи до уваги положення ст.129 Конституції України та ст.2 ЦПК України, відповідно до яких одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). З огляду на зазначене, враховуючи положення ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає, що неявка належним чином повідомлених про розгляд справи учасників справи не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому розглядає справу на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 27.02.2016р. між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», правонаступником якого є АТ «СК «ІНГО» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків №670519488.16, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «MERCEDES-BENZ.S 500 4Matic», державний номерний знак [NUMBER] . За умовами вказаного договору позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування (а.с.3-9). З постанови Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 06.07.2016р. вбачається, що 10.06.2016р. на автодорозі Київ - Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулося зіткнення між автомобілем марки «MERCEDES-BENZ.S 500 4Matic», державний номерний знак [NUMBER] , та автомобілем марки «ВАЗ-2109», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] . Вказаною постановою відповідача було визнано винним у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто його до адміністративної відповідальності за ст.124 і ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.12-13). Встановлено, що автомобіль, яким керував відповідач [PERSON] , був застрахований в ПАТ «НАСК «Оранта», що підтверджується полісом серії АЕ №005102983, діючим станом на 10.06.2016р. (а.с.62). 01.07.2016р. [PERSON] звернувся до ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» із заявою про виплату йому страхового відшкодування в сумі 1614000грн. (а.с.59). Згідно страхового акту №142591 від 01.08.2016р. [PERSON] належала до виплати страхова сума у розмірі 1191570,06грн. (а.с.60). Вказану страхову суму ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» сплатило на рахунок [PERSON] , що підтверджується платіжним дорученням №5707 від 10.08.2016р. (а.с.61). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 993 цього Кодексу передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст.1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 цього Кодексу передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). За правилами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, щодо подання відзиву, та у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відзив на позовну заяву до суду не подав. Проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню. Також, згідно ч.ч.1, 2 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 17139,00грн. Враховуючи наведене,

Outcome: approved