Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

25.07.2023 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховська Т.С. про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку. Позов мотивовано тим, що 17.05.2003 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. [INFO] у них народилася донька - [PERSON] . 27.07.2007 року за час перебування у шлюбі, ними за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . 17.09.2010 року заочним рішенням Гайворонського суду Кіровоградської області шлюб між ними було розірвано. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . 20.04.2023 року, Позивач звернулася до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховської Т.С. із заявою про видачу їй Свідоцтва про право власності на частину квартири. Того ж дня, 20.04.2023 року [PERSON] приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області їй було видано Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у зв`язку з відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру. Так само, після смерті, її колишнього чоловіка, спадщину, шляхом подачі заяви відповідного змісту до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховської Т.С. прийняли: їх спільна донька - [PERSON] [INFO] , батько померлого - [PERSON] , мати померлого - [PERSON] , друга дружина померлого [PERSON] . Разом з покійним, [PERSON] , позивач мала усну домовленість, що останній передасть право власності на квартиру спільній донці [PERSON] , шляхом складання відповідного заповіту. Така домовленість була пов`язана з тим, що на час придбання квартири ми не планували розлучалися і оформили квартиру на ім`я чоловіка.В зв`язку з вказаною домовленістю, поділ спільного майна подружжя між нами не здійснювався і не вирішувався. Вваажає, що спірна квартира відноситься до спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , оскільки набутий нами у період шлюбу. Просить суд: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 01.09.2023 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2023 року не припиняючи провадження по справі залучено співвідповідача [PERSON] , [INFO] , в особі його матері [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховська Тетяна Станіславівна про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 06.12.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась. Представник позивача адвокат Петришина К.А. позов підтримала з підстав зазначених в ньому. Додатково вказала, що позивачу про порушене її право стало відомо після звернення до нотаріуса про видачу свідоцтва на право власності на спірну квартиру. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Мелєзгінов Ю.В. в судовому засіданні позов не визнав та просив в ньому відмовити повністю. Вказав, що в судовому засіданні не встановлено походження коштів за які купувалась спірна квартира, а також участь кожного з подружжя при її купівлі. Подав письмову заяву про застосування строків позовної давності. Законний представник відповідача [PERSON] , [INFO] , в особі його матері [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Причини неявки суду не повідомила, заяв, клопотань від неї не надходило. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Вказала, що спірну квартиру за спільні кошти купували [PERSON] та покійний її чоловік [PERSON] .. Також кошти на купівлю квартири надали батьки подружжя: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Вказав, що спірна квартира куплена за кошти подружжя, а також за кошти їхніх батьків. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Вказала, що спірну квартиру її батьки купили разом перебуваючи в шлюбі та зареєстрували на батька. За домовленістю між її батьками, спірну квартиру батько мав подарувати їй при досягненні нею 20 річного віку. Третя особа, приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Веліховецька Т.С. в судове засідання не зявилась, надала заяву в якій просить суд слухати справу без її участі. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні кожний окремо вказали, що спірна квартира [ADDRESS] була куплена подружжям [PERSON] та [PERSON] . Також, частину коштів на купівлю квартири надали батьки подружжя. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 17.05.2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Заваллівською селищною радою Гайворонського району Кіровоградської області, актовий запис №13 від 17.05.2003 року (а.с. 15). Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.09. 2010 року розірвано шлюб, зареєстрований поміж [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно [PERSON] прізвище [PERSON] (а.с. 17). Згідно копії Архівної довідки №196 від 09.06.2023 року виданої КП «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації» - станом на 01.01.2013 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.07.2007 року приватним нотаріусом Гайворонського районного нотокругу Линюк, р.№2236 та зареєстрованого Ульяновським КМБТІ 27.07.2007 року за №1121 (а.с.18). [INFO] [PERSON] помер (а.с.22). 20.04.2023 року до приватного нотаріуса Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховецької Т.С. від [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах [PERSON] надійшла заява про видачу їй Свідоцтва про право власності на частину спірної квартири (а.с.19). 20.04.2023 року приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховською Т.С. було видано Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у зв`язку з відсутністю у [PERSON] оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру (а.с.20-21). Норми права та мотиви їх застосування. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. Згідно зі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті63, частиною першою статті 65 СК України. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову. В судовому засіданні встановлено, що 17.05.2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Заваллівською селищною радою Гайворонського району Кіровоградської області, актовий запис №13 від 17.05.2003 року. Згідно копії Архівної довідки №196 від 09.06.2023 року виданої КП «Благовіщенське міжміське бюро технічної інвентаризації» - станом на 01.01.2013 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.07.2007 року приватним нотаріусом Гайворонського районного нотокругу Линюк, р.№2236 та зареєстрованого Ульяновським КМБТІ 27.07.2007 року за №1121. Сторони в судовому засіданні не заперечили факту придбання вказаних житлових будинків під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , як і не заперечили їх правового статусу спільна сумісна власність подружжя. Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 17.09. 2010 року розірвано шлюб, зареєстрований поміж [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно [PERSON] прізвище [PERSON] . Враховуючи вище викладене та аналізуючи норми чинного законодавства з урахуванням позицій Верховного Суду та Великої палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] .. Виходячи з наведеного, зважаючи на зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Веліховська Тетяна Станіславівна про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частку та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] ,\~ право власності на частину квартири [ADDRESS] . Разом з тим, представником відповідача [PERSON] , адвокатом Мелєзгіновим Ю.В. подано заяву про застосування строку позовної давності вказуючи про те, що з липня 2009 року, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин, позивач не проживає у спірній квартирі. Вказані обставини свідчать про те, що права позивача на користування цією квартирою та визнання за нею право власності на спірну квартиру було порушено ще у квітні 2009 року Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4ст. 267 ЦК України). Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться вст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування ч. 1ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (ст.106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст.109,110 СК України),а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вищенаведене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21 (провадження № 61-2731св22). Представник позивача в судовому засіданні вказала, що про порушене своє право позивач дізналась лише після звернення до нотаріуса\~про видачу\~свідоцтва на\~право власності\~на спірну\~квартиру,\~тобто в\~2023\~році.\~ Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з наведених норм закону суд приходить до висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності для пред`явлення вимог щодо поділу спільного майна подружжя. Будь-яких доказів, які б спростували дані обставини та підтверджували про порушення права позивача раніше ніж подання позову вперше матеріали справи не містять. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Outcome: approved