Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

[PERSON] \~17.07.2023\~року звернулася\~в суд\~із позовною\~заявою до\~ [PERSON] ,\~в якій\~з врахуванням\~збільшення позовних\~вимогв заяві від 21.11.2023 року (а.с.91), просить визнати за нею право власності на 46/100 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0644 га, кадастровий номер 4610136300:06:018:0169, яка розташована на [ADDRESS] в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла її матір [PERSON] , 1954 року народження, яка була власником 40/100 частки житлового будинку [ADDRESS] та співвласником земельної ділянки, яка призначена для обслуговування житлового будинку. Після смерті матері позивач успадкувала 40/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку їй було відмовлено, оскільки частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку не визначені. У зв`язку із наведеним, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 28.08.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п?ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 28.11.2023 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, проте 13.12.2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява,\~в якій\~вона зазначила,\~що проти\~позову не\~заперечує та\~просить визнати\~за [PERSON] право власності на 46/100 частки земельної ділянки, загальною площею 0,0644 га, кадастровий номер 4610136300:06:018:0169, яка розташована на [ADDRESS] , а за нею - на 54/100 частки вказаної земельної ділянки. Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про час, день та місце розгляду справи по суті, в судове засідання не з?явилися, при цьому 13.12.2023 року від позивача та відповідача надійшли заяви, в яких кожен з них просить розглядати справу по суті за його відсутності. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з?явилася, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала і про причини своєї неявки суд не повідомила. Дослідивши докази та з?ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , про що Залізничним районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зроблено актовий запис №1095 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.4). Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно частку в житловому будинку [ADDRESS] та частку земельної ділянки, площею 0,0644 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадкодавець заповіту на випадок своєї смерті не залишила. З копії спадкової справи №30/2017 після смерті [PERSON] (а.с.23-74), заведеної приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І., вбачається, що [PERSON] 14.06.2017 року звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.24). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 02.06.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І., зареєстрованого в реєстрі за №672, вбачається, що [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, а саме, 40/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , які належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого [PERSON] , державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 05.12.2013 року за індексним №14027242 (а.с.71). Також встановлено, що [PERSON] 27.06.2023 року звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій просила видати на її ім?я свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] , померлої [INFO] , на частку земельної ділянки, площею 0,0644 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4610136300:06:018:0169 (а.с.73). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.06.2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на її ім?я після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , на частку земельної ділянки, площею 0,0644 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4610136300:06:018:0169, у зв?язку із невизначеністю частки спадкодавця у праві власності на земельну ділянку (а.с.74). Як вбачається із державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №845204 від 28.12.2009 року співвласниками земельної ділянки, загальною площею 0,0644 га, кадастровий номер 4610136300:06:018:0169, яка розташована на [ADDRESS] , вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-9). Згідно ч.2 ст.41\~Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.1226\~ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно статті 1225\~ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст.355\~ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України). Статтею 368\~ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст.357\~ЦК України частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. За змістом ч.1 ст.86\~ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ч.4, 5 ст.\~89\~ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки; поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Частиною 1 ст.120\~ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою вказаної статті визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об?єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об?єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Такого висновку щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) та постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 642/3950/17 (провадження № 61-7008св19). Разом з тим, положення ст.\~120\~ЗК України мають застосовуватися з врахуванням норм матеріального права, що визначають особливості регулювання права спільної сумісної власності. Як встановлено судом, спірна земельна ділянка належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Її поділ або виділення з неї окремих часток за життя [PERSON] не проводився, розмір її частки не визначався. Таким чином, [PERSON] була співвласником спірної земельної ділянки, яка належала двом особам на праві спільної сумісної власності без визначення часток, і це право перейшло до позивачки. Така позиція суду узгоджується із правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №489/2165/19 та від 28.07.2021 року у справі №346/5216/18. Водночас, як встановлено, [PERSON] та [PERSON] погодили розподіл земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0644 га, кадастровий номер 4610136300:06:018:0169, на дві частини, а саме: за [PERSON] визначили 46/100 ідеальних часток земельної ділянки, а за [PERSON] - 54/100 ідеальних часток земельної ділянки, що підтверджується заявою від 06.04.2011 року, посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лучко І.Я. (а.с.89). Однак за життя [PERSON] не встигла оформили правовстановлюючі документи на вказану частину земельної ділянки. Враховуючи встановлені судом обставини та норми законодавства, яким урегульовано спірні правовідносини, враховуючи, що позивач [PERSON] як донька померлої [PERSON] та як спадкоємець за законом після її смерті, має право на спадкове майно, в тому числі на 46/100 частки земельної ділянки, 0,0644 га, кадастровий номер 4610136300:06:018:0169, розміщену на [ADDRESS] , беручи до уваги, що відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечує, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог\~\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір в розмірі 3826 грн., сплачений позивачем, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.2).

Outcome: approved