Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-01 00:00:00

17 листопада 2023 року [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між позивачкою та відповідачем фактично шлюбні відносини припинено з січня 2018 року, подружнє життя з відповідачем не склалося внаслідок відсутності взаєморозуміння, втрати почуття поваги та любові один до одного, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та відповідача. Також, просила суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 27 листопада 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Призначено справу до судового розгляду на 02 січня 2024 року. Відповідач [PERSON] у розумінні ч. 11 ст. 128 ЦПК України належним чином повідомлений про дату та місце судового розгляду, відзив на позовну заяву, будь-яких заяв чи клопотань не подав. Справу розглянуто 02.01.2024 без повідомлення (виклику) сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив таке. 13 жовтня 2016 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб у Василівській сільській раді Козельщинського району Полтавської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 03, що підтверджується копією та оригіналом свідоцтва про шлюб від 13.10.2016 серії [NUMBER] (а.с. 9, 11). За ствердженням позивачки фактично шлюбні відносини припинено з січня 2018 року. Відповідно до ч. 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 110, 111, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, суд уважає, що позовна вимога позивачки про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, оскільки можливості відновлення подружніх стосунків між сторонами судом не встановлено, подальше спільне проживання суперечить інтересам позивачки, а примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Разом з тим, зі свідоцтва про шлюб вбачається, що позивачка не змінювала своє прізвище у зв`язку зі реєстрацією шлюбу, а до шлюбу також іменувалася прізвищем « [PERSON] ». Отже, вимога про залишення позивачці дошлюбного прізвища не ґрунтується на вимогах ст. 113 СК України, заявлена помилково та є зайвою, оскільки позивачка й без судового рішення має право у подальшому іменуватися своїм прізвищем. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачкою судового збору у сумі 1073,60 грн, про що свідчить відповідна квитанція (а.с. 1). З врахуванням того, що позов позивачки підлягає задоволенню, суд,

Outcome: approved