Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

В січні 2022р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-10) до відповідачів: [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сергеєва О.О., в якому просив суд: - визнати договір дарування 1/3 частки квартири, укладений 20 вересня 2021р. між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] (далі по тексту - договір дарування), посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1362 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. - недійсним (далі по тексту - вимога № 1); - застосувати наслідки визнання недійсним договору дарування та повернути позивачу [PERSON] 1/3 частини квартири [ADDRESS] , визнавши за ним право власності на вказану частку об`єкту нерухомості (далі по тексту - вимога № 2); - скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сергеєва О.О. про державну реєстрацію прав та їх обмежень, індексний номер: 60470429 від 20 вересня 2021р. (далі по тексту - вимога № 3); - стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати (далі по тексту - вимога № 4). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві спільної часткової власності належала 1/3 частини вищезазначеної квартири. 20 вересня 2021р. між позивачем та відповідачкою було укладено договір дарування, відповідно до якого позивач подарував відповідачці 1/3 частину квартири [ADDRESS] . На думку сторони позивача, зазначений договір дарування повинен бути визнаний судом недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 229, 230, 233, 234 ЦК України, оскільки на час укладення зазначеного договору позивач помилявся щодо обставин і мети договору, відповідачка ввела його в оману, повідомивши, що він може втратити належну йому частину квартири, при вирішенні судом спору з його колишньою дружиною про поділ спільного майна подружжя, а у такий спосіб він зможе уникнути такого поділу майна. Вважаючи настання реальної загрози втратити майно, він одружився з відповідачкою, і в подальшому подарував їй частину квартири. При цьому, укладення оспорюваного договору дарування було вчинено ним під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки він вчиняв правочин добровільно, усвідомлював свої дії, але вимушений був так вчинити, з метою усунення загрози втратити житло. Також, на думку позивача, діючи недобросовісно, відповідачка намагалися заволодіти і майном його матері. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту свого порушеного права позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2022р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадженні і призначено справу в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 13 лютого 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 116-119), в якому відповідачка [PERSON] проти позову заперечила, зазначивши, що з 26 серпня 2021р. сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідачка не заперечує, проти укладення договору дарування частини квартири, при цьому твердження про недійсність зазначеного правочину, не відповідають дійсності та не підтверджені належними і допустимими доказами. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. В судових засіданнях 13 лютого, 20 червня, 04 жовтня 2023р. позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просили суд позов задовольнити. В подальшому, в судові засіданні 29 листопада, 13 грудня 2023р., позивач та його представник не з`явились. Відповідачі, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 20 вересня 2021р. між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір дарування (а.с. 163, 164), посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. Відповідно до п. 1 якого позивач (дарувальник) передає безоплатно у власність відповідачки (обдаровуваній), а обдаровувана приймає у дар 1/3 частку квартири, визначену у п. 2 цього договору. Згідно п. 2 договору дарування за даним договором відчужується 1/3 частка квартири [ADDRESS] . За змістом п. 5, 7 договору дарування, відчужувана 1/3 частина квартири оглянута обдаровуваною. Недоліків, які перешкоджають використанню квартири за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до дарувальника щодо якісних характеристик відчужуваної квартири обдаровувана не має. Сторони домовились, що під передачею 1/3 частки квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу 1/3 частки квартири обдаровуваній. Вимоги законодавства шодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз?яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (п. 8 договору дарування). Відповідно до умов п. 16 договору дарування, зміст ст. ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 717, 721, 727 ЦК України, ст. ст. 59-65, 74 Сімейного кодексу України, ст. 4, 5, 15, 16, 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 27 Закону України «Про нотаріат», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про санкції», Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету. Міністрів України від 25 грудня 2015р. № 127, а також зміни до Податкового кодексу України внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014р. щодо військового збору, сторонам роз?яснено. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). За змістом ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач [PERSON] зазначав, що він не мав на меті укладати оспорюваний договір дарування; цей договір не був виявом внутрішньої волі позивача, і укладений ним, внаслідок помилки, введення відповідачкою його в оману, під впливом тяжкої для себе обставини і на вкрай невигідних умовах, які полягали в наявності в майбутньому спору з колишньою дружиною про поділ спільного майна подружжя. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі ст. 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст. 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена ст. 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст. 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 вересня 2018р. у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07 листопада 2018р. у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05 травня 2020р. у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12 березня 2021р. у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29 березня 2021р. у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10 серпня 2021р. у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), від 23 листопада 2022р. у справі № 522/6715/16 (провадження № 61-546св21), що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого ст. 233 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014р. у справі № 6-116цс14, згідно зі ст. 234 ЦК України, фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). Згідно із п. 24 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018р. у справі №910/9195/17, від 11 квітня 2019р. у справі № 910/3834/18, позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Протягом всього часу розгляду справи, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу, на підтвердження заявленої вимоги № 1, з урахуванням наведених підстав позову (ст. ст. 229, 230, 233, 234 ЦК України), при цьому в судовому засіданні представники позивача не могли пояснити суду, одночасне існування всіх підстав для визнання договору дарування недійсним, передбачені ст. ст. 229, 230, 233, 234 ЦК України, враховуючи те, що зазначені підстави є взаємовиключними. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами 1, 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Верховний Суд у постановах від 07 червня 2023р. у справі № 375/306/21, від 07 липня 2021р. у справі № 420/370/19, від 18 листопада 2019р. у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019р. у справі № 917/2101/17, від 11 лютого 2022р. у справі № 947/22756/19, від 22 червня 2022р. у справі № 757/15585/20 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19). Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023р. по справі №472/5/22 зробив висновок, що стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Зазначений підхід також узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016р. у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах законне вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Доводи представника позивача, що стороною позивача добросовісно виконано положення ст. ст. 76-81 ЦПК України, судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки стороною позивача, в обґрунтування заявлених позовних вимог було подано до суду лише копію оспорюваного договору, в якості письмового доказу; документи, які посвідчують особу позивача, документи, які підтверджують повноваження представника позивача, заява про вчинення кримінального правопорушення, відомості з Державного реєстру речових прав. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги № 1, то не підлягають задоволенню і похідні вимоги №№ 2, 3. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати (вимога № 4).

Outcome: dismissed