Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Підставою для звернення до суду [PERSON] зазначив, що він успадкував квартиру [ADDRESS] за заповітом від 1 грудня 20210 року від свого дядька, який помер у 2020 році. Відповідно до реєстру територіальної громади, крім [PERSON] , у квартирі також зареєстровані дружина померлого та її син від попереднього шлюбу. Проте з грудня 2019 року жодна з цих осіб не проживала в цій квартирі, що було підтверджено актами про непроживання. [PERSON] самостійно понесе всі витрати на утримання цієї власності, включаючи оплату комунальних послуг та відшкодування заборгованості за попередні періоди. У грудні 2020 року він звертався до відповідних органів із заявою про зняття осіб з реєстрації за цією адресою, але через відсутність рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням йому було відмовлено. Ухвалою судді від 24.05.2021 за поданим позовом відкрито провадження та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. До суду надійшов зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири, за яким позивачі за зустрічним позовом просять усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення позивачів за зустрічним позовом до квартири за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати відповідача за зустрічним позовом надати ключі від вхідних дверей квартири. В обґрунтування зустрічного позову позивачі зазначають, що [INFO] помер [PERSON] . У серпні 2020 року його дружина, тобто [PERSON] , звернулася із заявою про спадщину за законом, але згодом виявилось, що померлим було складено заповіт на користь позивача за основним позовом, тобто [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом звернулась до суду про визнання заповіту недійсним через нездатність чоловіка розуміти значення своїх дій та, наразі, справа ще розглядається судом. Позивач за зустрічним позовом зіткнулися із проблемами в користуванні квартирою через [PERSON] , який ускладнює їхнє проживання за адресою: [ADDRESS] . Після спроб вирішити це мирним шляхом, позивач за зустрічним позовом звернулася до поліції. Крім того зазначає, що є свідки того, що [PERSON] перешкоджає їм у вільному користуванні квартирою, порушуючи їхні законні права, оскільки іншого житла для проживання [PERSON] та [PERSON] не мають. А тому позивачі мають право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні майном шляхом вселення у квартиру на підставі рішення суду. 31.05.2023 року подану зустрічну заяву прийнято до спільного розгляду з основним позовом, про що постановлено ухвалу суду. Надалі, заяву [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири задоволено та ухвалою суду від 25.09.2023р. первісний позов залишено без розгляду. В обґрунтування заперечень проти зустрічної позовної заяви [PERSON] зазначає, що позивачі за зустрічним позовом ніколи не були і не є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , станом на 24.07.2023 року не є зареєстрованими за вказаною адресою, а з 2019 року в ній не проживають, що підтверджують докази, наявні у справі. 25 вересня 2023 року закрито підготовче провадження, а справа призначена до судового розгляду, про що постановлено ухвалу суду. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів встановив наступні обставини та прийшов до наступного висновку. Станом на 15.04.2021 р. за адресою: [ADDRESS] значились зареєстрованими: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 01.06.2020 р.р Виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Жашківського району Черкаської області. 01.12.2020 р. [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину майна за заповітом [PERSON] , а з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] , [PERSON] зазначають, що були членами родини померлого, були правомірно зареєстровані у квартирі і, відповідно, нею користувалась. Однак після смерті [PERSON] . [PERSON] став чини перешкоди у вільному користуванні квартирою, змінив замки та позбавив позивачів права в ній проживати. При цьому зі сторони позивачів за зустрічним позовом не надано належних допустимих і достовірних доказів у обсязі достатньому, що б зробити висновок про те, що [PERSON] дійсно вчиняє свідомі дії для перешкоджання позивачам у їх праві на користування квартирою. Поряд із зазначеним, судом встановлено, що станом на 24.07.2023 р. за адресою [ADDRESS] позивачі за зустрічним позовом не зареєстровані, що свідчить про те, що власник квартири зняв осіб із зареєстрованого місця проживання в порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженому постановою КМУ від 7 лютого 2022 р. № 265 про «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Отже, на момент прийняття рішення встановлено, що позивачі не мають законних підстав для користування відповідною квартирою, які б виходили або з права власності на неї, або з реєстрації місця проживання, сімейних або договірних відносин з власником цієї квартири, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення їх прав шляхом здійснення перешкод у користування майном. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов`язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартири, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тому за наявності обставин встановлених вище, за відсутності обґрунтованих, законних чи достатніх підстав для звернення до суду із позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартири суд вважає, що в його задоволенні позову слід відмовити. Витрати [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із відмовою задоволенні позовних вимог залишити за позивачами за зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed