Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва звернулася з позовом до [PERSON] , малолітнього [PERSON] , [PERSON] про витребування майна власником. Ухвалою судді від 31.03.2023 року позовну заяву було залишено без руху та визначено позивачці термін для усунення викладених недоліків. 14.04.2023 року позивачкою на виконання вимог вищевказаної ухвали було подано позовну заяву в новій редакції. Ухвалою судді від 28.04.2023 року позовну заяву було залишено без руху та було подовжено строку розгляду справи на 10 днів з дня винесення даної ухвали, для усунення викладених недоліків. 04.05.2023 року позивачкою на виконання вимог вищевказаної ухвали було усунено вказані недоліки та подано позов до [PERSON] , як законного представника малолітнього [PERSON] , 3-особа: [PERSON] про витребування майна власником. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачці на праві власності належить частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Києва було встановлено порядок користування спірною квартирою та виділено позивачці у користування кімнату, площею 24,4 кв. м, а [PERSON] виділено дві кімнати, кімнату площею 15,6 кв.м. з обладнаним балконом 1кв.м. та кімнату площею 15,2 кв.м., у загальному користуванні залишено кухню, ванну кімнату, коридор, передпокій, санвузол та гардероб. Однак, рішення Деснянського районного суду м. Києва наразі не виконується, кімнату площею 24,4 кв.м., яка належить позивачці звільнено не було. [PERSON] , як законний представник малолітнього [PERSON] та її матір [PERSON] перешкоджають позивачці користуватися належною їй на праві власності кімнатою площею 24,4 кв.м.. З метою потрапити до квартири, позивачка разом із працівниками поліції прибула до спірної квартири, однак доступу до її кімнати надано не було. А відтак, позивачка була вимушена звернутися до суду з вищевказаною позовною заявою відповідно до якої просить суд витребувати кімнату площею 24,4 кв.м., квартири [ADDRESS] від незаконного володіння та зобов`язати відповідачку в примусовому порядку звільнити її. Ухвалою судді від 08.05.2023 року справу було прийнято до провадження та призначено розгляд у підготовчому засіданні. Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 07.06.2023, було задоволено клопотання позивачки та залучено до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] .. Представник позивачки - адвокат Гудзь О.В. у судовому засідання заявлені позивачкою позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в остаточній позовній заяві, просила суд про їх задоволення. Представник відповідачки - адвокат Калугін Д.О. заперечував проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивачкою не надано жодних доказів на підтвердження того факту, що малолітній [PERSON] , законним представником якого виступає [PERSON] дійсно перешкоджає їй користуватися житловою кімнатою площею 24,4 кв.м. квартири [ADDRESS] , а відтак просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, представник зазначив суду, що відповідно до висновку Великої Палати ВС, викладеного у Постанові від 6 квітня 2021 року, справа № 910/10011/19, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Позивач є власником 1/2 частки спірної квартири [ADDRESS] і не була позбавлена володіння вказаною квартирою, адже дотепер вона є. власником частини квартири, про що свідчить запис в реєстрі речових прав на нерухоме майно. Враховуючи зазначене, звернення до суду з віндикаційним позовом з вимогою про витребування майна є неналежним способом захисту порушених прав позивачки, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Представник 3-особи: [PERSON] - адвокат Куліш Б.М. просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Заслухавши пояснення присутніх учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що позивачці на праві спільної часткової власності належить частка квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування частки квартири від 31.07.2017, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І.. Інша частка квартири [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності малолітньому [PERSON] , на підставі договору дарування від 09.09.2022, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Павелко Д.Б., що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 21.03.2023 (а.с.18). Як вбачається з Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва наданим за електронним запитом суду, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані двоє осіб: [PERSON] з 05.07.2021 року по теперішній час та малолітній [PERSON] з 20.10.2017 року по теперішній час (а.с.9). Згідно довідки ДОП Деснянського УП ГУМП у місті Києві лейтенантом поліції О. Борсуком від 30.06.2022, [PERSON] було подано заяву до Деснянського УП ГУНП у місті Києві в якій остання зазначила про те, що невістка перешкоджає в доступі до її кімнати, чим не виконує рішення апеляційного суду від 08.06.2022 року. Зазначену інформацію було зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Деснянського УП ГУМП у місті Києві за №28338 та №28357 від 20.06.2022 року. В ході перевірки працівниками поліції було встановлено, що між [PERSON] яка є співвласником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та її колишньою невісткою [PERSON] має місце конфлікт через непорозуміння в користуванні квартирою. Опитана [PERSON] пояснила, що вона є власником частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а інша частина належить матері її колишньої невістки [PERSON] , яка зі своєю донькою самовільно захватили виділену рішенням суду її кімнату. Опитана [PERSON] пояснила, що її колишня свекруха [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS] . 20.06.2022 близько 12:00 год. до квартири прийшла [PERSON] з працівниками поліції. Таким чином спірні питання, які виникли між [PERSON] та [PERSON] вважаються цивільно - правовими відносинами, що вирішують в суді в порядку цивільного судочинства. У зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, вказана подія не внесено до ЄРДР. Звернення розглянуто згідно із вимогами ЗУ «Про звернення громадян» (а.с.26). Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачено такі способи захисту порушених прав, як віндикація або реституція. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Предметом доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме факти, що підтверджують його права власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі ц незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача підстав для володіння цим майном. Разом з тим, відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, позивачці належить спільної часткової власності квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування частки квартири від 31.07.2017, посвідченим приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І.. Позивачка звертаючись до суду з вимогами витребувати кімнату площею 24,4 кв.м., квартири [ADDRESS] від незаконного володіння та зобов`язати [PERSON] в примусовому порядку звільнити її. Водночас суд, звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідками. Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Вказане підтверджується висновками Великої Палати Верховного суду викладеними у постанові №359/3373/16-ц від 23.11.2021. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (аналогічні висновки викладені в пункті 5.5 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивачка, права якої, на її думку, порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Разом з тим, позивачкою [PERSON] при зверненні до суду за захистом своїх порушених прав з віндикаційним позовом з вимогою про витребування належного їй на праві власності майна, обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, а відтак суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed