Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

30 жовтня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] мотивуючи тим, що 12 листопада 2016 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Івангородської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області, актовий запис № 01. Мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , 2018 року народження. Спільне життя з відповідачем не склалося і шлюбні відносини між ними припинені з липня 2023 року, у зв`язку з чим просить шлюб розірвати. Після отримання інформації про зареєстроване у встановленому порядку місце проживання відповідача, 17.11.2023 ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Сторони подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач вказує, що позовні вимоги підтримує, відповідач позов визнає повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлені такі фактичні обставини та правовідносини між сторонами. Сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 12 листопада 2016 року виконавчим комітетом Івангородської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області, актовий запис № 01 (а.с.7). Сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). Як вбачається з доводів позивача, сторони не знайшли взаєморозуміння між собою. З липня 2023 року фактично припинили шлюбні стосунки. Подальше збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін. Відповідач вказані обставини не заперечує, позов визнає. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно частини першої статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до вимог ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Стаття 56 СК України передбачає право кожного з подружжя на припинення шлюбних відносин. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що на даний час шлюб носить формальний характер, сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства, позивач не бажає збереження шлюбу та заперечує проти надання часу на примирення, відповідач позовні вимоги визнав, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, а шлюб розірванню, оскільки збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача та малолітньої дитини сторін, яка проживає разом з позивачем, що має істотне значення в даній справі. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач виявила бажання після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем, яке вона отримала у зв`язку із реєстрацією шлюбу. Позивачем під час подання позовної заяви було сплачено судовий збір в сумі 1073,60 грн., що підтверджується квитанцією № 3 від 30.10.2023. У зв`язку із визнанням позову відповідачем та відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: approved