Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-02 00:00:00

1. Короткий зміст позовних вимог. В серпні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала на те, що [INFO] померла її матір [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння по [ADDRESS] . 28 лютого 2023 року державним нотаріусом Першої бориспільської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке посвідчує право власності [PERSON] на житловий будинок загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 41,8 кв.м, зазначений в плані літерою «А1», та господарські споруди і будівлі: погріб «В», убиральня «Г», гараж «Д», сарай (погріб) «Ж,Л», колонка «К», яма вигрібна «М», огорожа «№5-№8», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Проте, в свідоцтві про право на спадщину за заповітом вказані не всі об`єкти будинку, а саме: веранда «а2» загальною площею 4,4 кв.м., прибудова «а3» загальною площею 6,3 кв.м., прибудова «а4» загальною площею 25,8 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м. у зв`язку з ненаданням документів, які надають право на виконання будівельних робіт на будівництво вказаних об`єктів. Вказані прибудови до будинку були збудовані [PERSON] [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером 3210500000:11:024:0063, яка розташована під домоволодінням по [ADDRESS] . У зв`язку з цим, [PERSON] просила визнати за нею право власності на веранду «а2» загальною площею 25,8 кв.м., прибудову «а3» загальною площею 6,3 кв.м., прибудову «а4» загальною площею 25,8 кв.м., в будинку по [ADDRESS] . 2. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2023 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.21-22). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.28). 3. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову. Представник позивача [PERSON] підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні. Представник відповідача надав до суду заяву, в якій зазначив, що просить розглядати справу без участі представника міської ради та при вирішенні спору покладається на думку суду (а.с.25). 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що 28 лютого 2023 року [PERSON] , державний нотаріус Першої бориспільської державної нотаріальної контори, видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке посвідчує право власності [PERSON] , на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом вбачається, що на земельній ділянці розташовано: один житловий будинок площею 66,4 кв.м., житловою площею 41,8 кв.м., зазначений в плані літерою «А1», та господарські будівлі і споруди: погріб «В», убиральня «Г», гараж «Д», сарай «Е», сарай (погріб) «Ж,Л», колонка «К», яма вигрібна «М», огорожа «№5-№8» (а.с.7). На підставі рішення державного нотаріуса Першої бориспільської державної нотаріальної контори Кардашевської М.В. №66587642 від 28 лютого 2023 року право власності на житловий будинок загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 41,8 кв.м., який зазначений в плані літерою «А1», господарські будівлі і споруди: погріб «В», убиральня «Г», гараж «Д», сарай «Е», сарай (погріб) «Ж,Л», колонка «К», яма вигрібна «М», огорожа «№5-№8», зареєстровано за [PERSON] (а.с.8). Згідно Витягу з Державного реєстру речових права №339011972 від 13 липня 2023 року (а.с.9) та Витягу з Державного земельного кадастру (а.с.33-38) встановлено, що [PERSON] є також власницею земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 3210500000:11:024:0063, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS] . Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються гл.24 «Набуття права власності», гл.27 «Право власності на землю (земельну ділянку) ЦК України. 5. Норми права та судова практика, якими керується суд при вирішенні спору. 5.1. норми матеріального права. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч.3, ч.5 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. За змістом ч.1 ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 4 та 6 постанови від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування». Згідно з п.7 цієї постанови Пленуму не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 травня 2021 року у справі №623/3999/18 (провадження №61-485св20) відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Тому суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Виходячи зі змісту статей 331, 375, 376, 380 ЦК України, правовою підставою визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України може бути не лише відсутність порушення прав інших осіб таким визнанням, а й встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам. Тому, вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити всі обставини справи, зокрема: чи звертався позивач до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та правил істотними. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2019 року у справі №306/2140/17 (провадження №61-47454св18) звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. 5.2. норми процесуального права. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 6. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. З копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого КП «Бориспільське БТІ» станом на 01 лютого 2023 року (а.с.12-14), вбачається, що в 1954 році був збудований житловий будинок «А-1» площею 46,9 кв.м., 1972 році прибудова «а» площею 19,9 кв.м., 1985 році прибудова «а1» площею 20,3 кв.м., 2007 році веранда «а2» площею 4,6 кв.м., 2003 році прибудова «а3» площею 8,2 кв.м., 2010 році прибудова «а4» площею 30,5 кв.м.,1968 році погріб «В» площею 4,2 кв.м., 1989 року убиральня «Г» площею 1,5 кв.м., 1988 року гараж «Д» площею 20,2 кв.м., 1970 року сарай «Е» площею 4,6 кв.м., 1989 року сарай «Ж» площею 6,7 кв.м., 1989 року погріб «Л» 4,5 кв.м., 1984 року колонка «К», 2003 року яма вигрібна «М», 2001 року огорожа №15, хвіртка №6 та №8, ворота №7. З довідки №91 від 22 лютого 2023 року, виданої КП «Бориспільське БТІ» (а.с.11), вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ) був побудований в 1954 році. Документи, що дають право виконання будівельних робіт на будівництво веранди «а2» площею 4,4 кв.м., прибудови «а3» площею 6,3 кв.м., прибудови «а4» загальною площею 25,8 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., не надані. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що будівництво веранди «а2» площею 4,4 кв.м., прибудови «а3» площею 6,3 кв.м., прибудови «а4» загальною площею 25,8 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., було здійснено з дозволу на виконання будівельних робіт. Ця обставина свідчить про те, що вказані об`єкти нерухомого майна є об`єктами самочинного будівництва. Водночас, вказані спірні об`єкти нерухомого майна відповідно до положень ст.186 та ст.381 ЦК України є приналежністю до основної речі - житлового будинку, та зведені після набуття права власності на цей будинок. У зв`язку з цим відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на вказані об`єкти нерухомого майна на підставі ст.376 ЦК України. Викладене у повній мірі узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пунктах 4 та 6 постанови від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Крім цього, всупереч вимозі, передбаченої ч.1 ст.81 ЦПК України, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вона у передбаченому законом порядку зверталась до компетентних органів для оформлення своїх прав на вищевказані об`єкти нерухомого майна та їй було відмовлено. Таким чином, позивачем не доведено тієї обставини, що нею вичерпані всі можливі заходи для узаконення самовільно збудованих об`єктів у позасудовому порядку. 7. Розподіл судових витрат. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 17 серпня 2023 року (а.с.1) вбачається, що при пред`явленні позову до суду [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 5513 гривень 70 копійок. Зважаючи на те, що у задоволенні пред`явлених нею позовних вимог відмовлено, тому підстави для відшкодування понесених судових витрат, відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed