Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року у цивільній справі №205/3686/21 задоволено в повному обсязі заяву [PERSON] і встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] не менше як 5 років до дня відкриття спадщини, а постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року частково задоволено апеляційну скаргу Дніпровської міської ради, скасовано вищевказане рішення та закрито провадження у справі. Вказує, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стало відомо, що 05 серпня 2022 року за відповідачем було зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину №1656 від 05 серпня 2022 року, яке видано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. Зазначає, що нотаріус оформила спірне свідоцтво про право на спадщину за законом після того, як встановила, що вищевказаним рішенням було встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] не менше як 5 років до дня відкриття спадщини, а враховуючи, що скасовано вказане рішення, то наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, тому спадщина після смерті [PERSON] є відумерлою, оскільки з часу відкриття спадщини минуло більше одного року, спадкоємці відсутні. На підставі викладеного просив постановити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 серпня 2022 року, яке видано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С., зареєстровано в реєстрі за №1656 (спадкова справа №34/2021), та визнати відумерлою спадщину, що складається з будинку [ADDRESS] , що залишилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , і передати її у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради. 23 грудня 2022 року ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, та задоволені заяви представника позивача про забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, дарування, міна, виділ часток тощо) щодо відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку [ADDRESS] , та органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію і перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку та інші дії передбачені чинним законодавством), окрім дій з виконання ухвали суду про забезпечення вказаної позовної заяви у цій цивільній справі на нерухоме майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] ; а також про витребування у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Т.С. інформації чи відкривалась спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 18 січня 2023 року від відповідача приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Т.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у позові, в обґрунтування зазначивши, що на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] 05 серпня 2022 року були відсутні будь-які підстави для відмови у видачі свідоцтва, а отже нею не було порушено порядок видачі свідоцтва, встановлений законом. Вказує, що спадщина після померлої [PERSON] відкрилась [INFO] і на момент ухвалення рішення Ленінським районним судом м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року вже минуло півтора роки з моменту відкриття спадщини, а Дніпровська міська рада була обізнана про наявність спадкового майна, оскільки була залучена до справи в якості заінтересованої особи і мала можливість звернутись до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, але Дніпровська міська рада під час розгляду справи навіть не заперечувала під час розгляду справи про встановлення юридичного факту. Посилається на те, що позивачем не оскаржується відмова нотаріуса від вчинення нотаріальної дії або процедура її вчинення, то вона не є належним відповідачем у справі. 24 березня 2023 року в системі «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] адвокатом Кайногою Є.В. було сформовано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування зазначивши, що заява про прийняття спадщини після [PERSON] , яка померла [INFO] , подана 29 січня 2021 року [PERSON] , та відсутні підстави, наведені у ч. 1 ст. 1277 ЦК України, для визнання спадщини відумерлою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до Дніпровської міської ради, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Т.С., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю. 28 червня 2023 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача Недосвітної С.В. про об`єднання справ в одне провадження з цивільною справою за позовною заявою Дніпровської міської ради до [PERSON] , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Т.С., третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання спадщини відумерлою, а також закрито підготовче провадження у цивільній справі і призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] надала суду заяву в якій просила розгляд справи здійснювати без фіксування судового процесу і задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Т.С. надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялись належним чином про день, час та місце розгляду справи, також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення чи розгляд справи без їх участі не надали, тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] на підставі наявних у справі доказів. При цьому,\~суд зазначає,\~що представником [PERSON] неодноразово подавались клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, а у судові засідання 28 червня 2023 року, 29 серпня 2023 року, 06 листопада 2023 року, 13 грудня 2023 року представник відповідача [PERSON] та відповідач не з`являлись і не надавили жодних клопотань. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі не надав. Суд із вказаного приводу також зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вищевказаної постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що сторонам, були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис №2250 (а. с. 42). З наявного в матеріалах справи свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2020 року, яке посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. і зареєстровано в реєстрі за №1656, встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , 1944 року народження, яка померла [INFO] , а саме: житлового будинку [ADDRESS] , який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 14 травня 1980 року за реєстром №1-1903, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ 04 травня 1993 року і записаного в реєстрову книгу за №34-65 (а. с. 16). Також судом встановлено, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, яке видано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. 05 серпня 2022 року за №1656, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №318224309 від 20 грудня 2022 року (а. с. 8). Крім того, з наявного в матеріалах справи рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року у справі №205/3686/2021 вбачається, що було задоволено заяву [PERSON] та встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не менше 5 років до дня відкриття спадщини, а саме з січня 2014 року по день її смерті [INFO] (а. с. 4-5). При цьому, судом встановлено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року у справі №205/3686/21 було частково задоволено апеляційну скаргу Дніпровської міської ради, скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року і закрито провадження за заявою [PERSON] , яке набрало законної сили (а. с. 9-10). За змістом п. 3 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину є нотаріальною дією. Аналіз пунктів 1 і 3 частини 1 статті ЗУ «Про нотаріат» вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину не є правочином. Згідно із ч. 2 ст. 48 ЗУ «Про нотаріат» відповідне свідоцтво видається на підтвердження права на спадщину. Частиною 1 статті 66 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на майно, що переходить до спадкоємців за правом спадкоємства. Відповідно до п. 4.2. гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. З наданих\~до суду\~приватним нотаріусом\~Дніпровського міського\~нотаріального округу\~Батовою Т.С.\~матеріалів спадкової\~справи №6/2021\~щодо майна спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , судом встановлено, що у вказаних матеріалах наявне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року у справі №205/3686/21, яке набрало законної сили 12 липня 2022 року (а. с. 56-57). Отже, судом встановлено, що 05 серпня 2022 року приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] на спадковий житловий будинок [ADDRESS] , як спадкоємцю четвертої черги, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/3686/2021, яке набрало законної сили 12 липня 2022 року (а. с. 38). Згідно із ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо, зокрема, незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається із роз`яснень, викладених в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2- 1316/2227/11 зроблено правовий висновок, що у статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; немає юридичних фактів, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у разі, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Більш того, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року у цивільній справі 205/3051/23, яке набрало законної сили 21 листопада 2023 року, було відмовлено у задоволенні вимог [PERSON] до Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю на час відкриття спадщини. Зі змісту вказаного рішення судом також встановлено, що підставою для відмови у позові слугувало те, що позивачем, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами здійснення позивачем із спадкодавцем саме спільних витрат і наявності спільного бюджету, а також купівлі майна для спального користування, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років, до часу відкриття спадщини. Частиною 4 статті 84 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак, оскільки зі змісту вищевказаного судового рішення у цивільній справі 205/3051/23 встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання [PERSON] разом з [PERSON] однією сім`єю на час відкриття спадщини, що слугувало підставою для прийняття такої спадщини та отримання оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом, суд вважає, що існують підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2020 року, виданого [PERSON] , яке посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С. і зареєстровано в реєстрі за №1656, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Частинами 1-3 статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом i за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом вiдумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Згідно із ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Відповідно до ст. 18-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень i забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Частинами 1, 8 статті 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Право комунальної власності територіальної громади захищаються законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Оскільки судом встановлено підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2020 року, яке посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Т.С., зареєстровано в реєстрі за №1656, і задоволено в цій частині позовні вимоги, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що у [PERSON] не виникло право власності на будинок [ADDRESS] , отже [PERSON] не набув право власності на спірне нерухоме майно, а державна реєстрація за ним цього права є безпідставною. Отже, судом встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, з часу відкриття спадщини минуло більше одного року, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання будинку за адресою: [ADDRESS] , відумерлою спадщиною та передання його у власність територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Щодо пред`явлення позовних вимог до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Т.С. суд дійшов висновку, що нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Виходячи з норм ЗУ «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Крім того, у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 2 481 грн. за позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, а також судовий збір за вирішення питання про забезпечення позову у розмірі 1\~240,50 грн., що на загальну суму в розмірі 3\~721,50 грн. Разом із тим, оскільки позивач відповідно до п. 15-1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді судового збору за позовну вимогу про визнання відумерлою спадщини слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved