Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

[PERSON] 01.11.2023 року звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій, уточнивши позовні вимоги, просить розірвати шлюб, який зареєстрований 26.10.2016 року Київським районним у м.Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №697; стягувати аліменти на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 від усіх заробітків (доходів), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння і взаємоповагу, через що у них часто виникали конфлікти. З березня 2022 року вони разом не проживають, не ведуть спільне господарство та не підтримують подружніх відносин. Зазначила, що їхня сім`я остаточно розпалася, шлюб носить формальний характер, а тому вважає, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї є неможливим та недоцільним. Крім того вказує, що через війну вона разом з донькою були вимушені переселитися до м.Львова, у зв?язку з чим оплачує оренду житла, хоча офіційно не працевлаштована, через те що донька часто хворіє та потребує постійного догляду. Враховуючи, що відповідач є військовослужбовцем та отримує грошове забезпечення, а також є співзасновником двох фірм, інших дітей на утримання не має, вважає, що він взмозі сплачувати аліменти в розмірі 1/3 від усіх заробітків (доходів), але не менше ніж розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.11.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 06.12.2023 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву та 25.12.2023 року додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що він позов визнає частково і не заперечує щодо розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів [PERSON] зазначив, що він систематично бере участь у вихованні та матеріальному забезпеченні доньки і планує це робити у майбутньому, незалежно від відносин сторін. Також вказує, що на утриманні відповідача перебувають двоє його батьків, які є пенсійного віку. Щодо покликань позивача на те, що він є співзасновником двох фірм, [PERSON] зазначив, що на разі він не бере участі ні в управлінні, ні у господарській діяльності вказаних фірм, оскільки зараз проходить військову службу та не отримує дивідентів. На підставі викладеного, вважає, що вимоги позивача про стягнення аліментів у розмірі 1/3 від його заробітку (доходу) є необґрунтованими. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до\~ст.24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4\~ст.56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.110 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі\~ст.112 СК України\~суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Як встановлено судом та доведено матеріалами справи, сторони уклали шлюб 26.10.2016 року у Київському районному у м.Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №697 (а.с.3), від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Також встановлено, що між сторонами вже тривалий час відсутнє взаєморозуміння та виникають конфлікти, тому вони стали проживати окремо один від одного, не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету, а відтак фактично не підтримують жодних відносин. Враховуючи те, що позов поданий на початку листопада 2023 року, проте з того часу подружжя не примирилося, не налагодило свої сімейні відносини, з огляду на позицію позивача, яка категорично наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач у відзиві на позовну заяву позов визнає, суд не вбачає підстав для надання сторонам строку на примирення. З урахуванням фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову, наведене свідчить про те, що розлад у відносинах сторін носить стійкий характер і продовжується тривалий час, що призвело до втрати почуття любові та перспектив налагодження стосунків немає. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім`ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що їх шлюб слід розірвати. Відповідно до ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-ХІІ\~від 27\~лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.2 ст.150\~СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За умовами ч.1, 2 ст.155\~СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , а її батько [PERSON] проживає окремо від сім`ї та працює. Враховуючи\~вимоги ч.2\~ст.182 Сімейного кодексу України\~щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину, а також ту обставину, що утримувати дитину повинні як мати, так і батько,

Outcome: partial