Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з їхнім батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 03 травня 2012 року сторони уклали шлюб. У сторін на території України народились двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 29.05.2013 позивач надав дозвіл на виїзд дітей у супроводженні матері до Києва, однак до цього часу діти не повернуті до Німеччини. З 29.08.2013 в МЮУ подавались клопотання про повернення дитини до Німеччини. 30.09.2013 до ГТУЮ в м. Києві відповідач надала пояснення, у яких вона відмовляється добровільно повернути дітей до Німеччини. 01.11.2018, 15.11.2018 та 17.01.2019, 07.02.2019 на засіданнях комісії органом опіки та піклування прийнято рішення про доцільність зміни порядку участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми та встановлено порядок: кожного другого тижня місяця в суботу та неділю з 10.00 до 18.00. У ході розгляду звернень позивача, службою вживались заходи щодо встановлення місця перебування дітей, працівники служби з травня 2017 року неодноразово здійснювали виходи за останньою відомою адресою проживання дітей, однак потрапити до помешкання не вдалось. Оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу бачитись з дітьми, з цих підстав просить позов задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 11 липня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Судове засідання, призначене на 15 серпня 2022 року, відкладено у зв`язку з неповідомленням відповідача про розгляд справи. 16.08.2022 до суду надійшов лист заступника голови Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до якого орган опіки та піклування не в змозі у повній мірі дослідити обставини справи та надати обґрунтований висновок до суду. Судове засідання, призначене на 29 серпня 2022 року знято з розгляду у зв`язку із неявкою учасників. Судове засідання, призначене на 10 жовтня 2022 року, знято з розгляду у зв`язку із загрозою ракетних ударів і тривогою по м. Києву. Судове засідання, призначене на 08 листопада 2022 року, відкладено у зв`язку із клопотанням представника позивача. Судове засідання, призначене на 17 січня 2023 року, знято з розгляду у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року розпочато підготовче судове засідання. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні та зобов`язано Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надати суду висновок щодо розв`язання спору між сторонами про визначення місця проживання дитини. Судове засідання, призначене на 27 квітня 2023 року, знято з розгляду у зв`язку із неявкою учасників. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні у зв`язку із клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні у зв`язку із клопотанням представника позивача для можливості направлення адвокатського запиту в управління освіти. Судове засідання, призначене на 18 вересня 2023 року, знято з розгляду у зв`язку із клопотанням представника позивача. Судове засідання, призначене на 13 жовтня 2023 року, знято з розгляду у зв`язку із клопотанням представника позивача. 30.11.2023 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засідання представник позивача просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Просив ухвалити заочне рішення, щоб хочь якось "розтормошити" матір, щоб вона об`явилася і вони розпочали відповідні перемовини. Представник третьої особи у судовому засіданні зазначив, що позовні вимогри є недоведеними. Що хоча матір і не робить вакцінацію дітям, проте вона з народження постійно перебуває з ними та займається одноосібно їх розвитком. Наразі діти навчаються в школі дистанційно. Також представник повідомила, що раніше відповідач надавала можливість позивасчу спілкуватися з дітьми в ссвоїй присутності, проте після того, як позивач здійснив спробу викрасти сина, періодично викликав на відповідача поліцію і влаштовував розборки, діти дуже налякалися і мати просто зникла. Служба не має можливості поспілкуватися ні з нею, ні з дітьми, хоча б могла запропонувати допомогу навіть психолога. Вважала, що за наявною в неї інформацією про цю родину, вона вважає, що дітям краще проживати з матір`ю. Відповідач у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином про дату, час та місце судового розгляду. На день ухвалення рішення свої правом не скористалась, відзив на позов не подала. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та їх безпосередньому дослідженні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 03 травня 2012 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 697, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03 серпня 2012 року, позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 липня 2015 року, позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно з листом Служби у справах дітей та сім`ї від 04.04.2019 №069-Ю-5865-57, 01.11.2018 та 15.11.2018, 17.01.2019, 07.02.2019 на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини, органом опіки та піклування прийнято рішення про доцільність зміни порядку участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми та встановлено наступний порядок: кожного другого тижня місяця в суботу та неділю з 10.00 до 18.00. Відповідно до копії листа комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Солом`янського району м. Києва від 22.05.2018 вих № 01-61/35, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] на теперішній час не проживають. З народження по грудень 2015 року діти перебували на обліку в КНП «ЦПМСД № 1». З січня 2016 року мама з дітьми за медичною допомогою до амбулаторії не зверталась. Згідно з характеристикою на учня 1-б класу спеціалізованої школи № 71 м. Києва Юнга Еміля від 15 січня 2020 року № 07-20/07, вихованням Еміля займається мати. До школи хлопчик приходить вчасно. Має всі необхідні для навчання приладдя. Відповідно до листа Солом`янського УП ГУНП у м. Києві від 15.09.2021 № 51744, проведеною перевіркою встановлено, що [PERSON] навчається в 3-Б класі спеціалізованої школи № 71 м. Києва, знаходиться під педагогічним патронажем на індивідуальній формі навчання, щоденно відвідує навчальний заклад. Юнг Єлисей також навчається в спеціалізованій школі № 71 1-Б клас, перебуває на сімейній формі навчання. Діти завжди з виконаними домашніми завданнями, виглядають чисто та охайно, мати [PERSON] дітьми займається. Згідно поданих документів, родина проживає за адресою [ADDRESS] . Також встановлено, що ніхто з батьків батьківських прав не позбавлений, тому згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей. В даній події вбачаються цивільно-правові відносини, тому для вирішення усіх питань по суті радять звернутися до суду. Виенаведені докази надані позивачем на підтвердження своїх вимог. Суд акцентує увагу на тому, що всі ці докази датовані достатньо давнім минулим періодом, як 2019, так і 2020 роками. При тому, що позов подано в червні 2022 року, а розгляд справи в 2023 році декілька разів відкладався саме з ініціативи представника позивача для збирання та надання суду актуальних доказів обгрунтованості своїх вимог. Згідно з висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-14961 від 29 листопада 2023 року, останній раз працівниками Служби проводилась бесіда з малолітнім [PERSON] під час візиту [PERSON] до служби. Хлопчик виглядав доглянутим, був охайно вдягнений. Працівниками служби з травня 2017 року неодноразово виходили за адресою, однак потрапити до помешкання не вдалось, двері ніхто не відчинив. На запрошення служби, які направлялись за адресою реєстрації, [PERSON] не з`явилась. На сьогодні відсутня інформація про місце фактичного проживання (перебування) матері з дітьми. Неодноразові повідомлення про розгляд питання щодо надання висновку до суду по вказаній справі 02 листопада 2023 року та 16 листопада 2023 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, які надсилались за останнім відомим місцем реєстрації матері дітей, іншу адресу проживання відповідача позивач не зазначає, нею не отримано. Зважаючи на викладене, з`ясувати думку [PERSON] із зазначеного питання та провести бесіду з малолітніми [PERSON] та [PERSON] не виявилось за можливе. Відтак орган опіки та піклування не має правових підстав та можливості здійснити передбачені законодавством дії для подання до суду обґрунтованого висновку щодо розв`язання спору. Так, відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. У відповідності до п.п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частинами 1, 2 ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до п.1 ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення п.1 ст.3, ст.9 Конвенції, ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Крім того, необхідно звернути увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 756/12322/16-ц. Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. З огляду на зазначені норми закону та враховуючи фактичні обставини справи, судом обґрунтовано встановлено, що мати здійснює належний догляд за дітьми, турбується про них та забезпечує належний розвиток і виховання дітей. Обставин, за яких діти не могли б проживати з матір`ю судом не встановлено. Відповідно до положень ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, щоб діти не розлучалися з батьками всупереч їх бажанню, з метою забезпечення захисту і піклування, які необхідні для їх благополуччя, враховуючи неможливість вислухати думку дітей, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову про визначення місця проживання дітей разом із батьком. Позивачем не доведені позовні вимоги, обставини, на які він посилаються не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд не збирає докази самостійно, а лише сприяє сторонам в реалізації їхніх прав. Прохання ухвалити заочне рішення задля того, щоб змусити позивача нарешті розпочати спілкування з відповідачем, з точки зору моральних аспектів судом приймається як причина звернення до суду із таким позовом до відповідача, проте не може бути самостійною підставою для ухвалення рішення про задоволення позову. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed