Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

16 травня 2023 року керівник Миколаївської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання незаконним\~та скасування\~наказу Головного\~управління Держгеокадастру\~у Миколаївській\~області від\~03.12.2019р.\~№ 10948/0/14-19-СГ,\~яким затверджено\~проект землеустрою\~та передано\~у приватну\~власність [PERSON] \~земельну ділянку\~площею 2\~га з\~кадастровим номером\~4825181600:01:000:1684\~із земель\~сільськогосподарського призначення\~державної власності\~без зміни\~цільового призначення\~для ведення\~особистого селянського\~господарства,\~розташовану в\~межах території\~Козирської сільської\~ради Очаківського\~району Миколаївської\~області;\~визнання недійсним\~укладеного 16\~червня 2020\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~договору купівлі-продажу\~земельної ділянки\~площею 2\~га з\~кадастровим номером\~4825181600:01:000:1684,\~який зареєстровано\~приватним нотаріусом\~Очаківського нотаріального\~округу Миколаївської\~області Корчемахою\~С.С.,\~про що\~свідчить запис\~у Державному\~реєстрі речових\~прав на\~нерухоме майно\~від 16\~червня 2020\~року №3701092;\~скасування вчиненої\~10\~квітня 2019\~року у\~Державному земельному\~кадастрі державної\~реєстрації земельної\~ділянки з\~кадастровим номером\~4825181600:01:000:1684\~площею 2\~га. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 03.12.2019р. № 10948/0/14-19-СГ сформовано земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684 за рахунок земель лісового фонду, які перебували у постійному користуванні державного підприємства «Очаківське лісомисливське господарство» (нині - ДСГП «Ліси України»), та передано її у приватну власність [PERSON] поза волею держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Внаслідок цих незаконних дій особливо цінні землі лісового фонду загальною площею 0,5739 га вибули з постійного користування спеціалізованого державного підприємства та всупереч прямій забороні на їх вилучення з державної власності передані у приватну власність під виглядом земель сільськогосподарського призначення. В подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року № 193 продав [PERSON] спірну земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 16 червня 2020 року за № 37010927. Оскільки спірна земельна ділянка передана у приватну власність з порушенням чинного законодавства, вона має бути повернута державі. 22 червня 2023 року до суду від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує на відсутність на публічній кадастровій карті на момент звернення [PERSON] відомостей по земельну ділянку, землекористувачем якої було ДП «Очаківське лісомисливське господарство». Відтак, [PERSON] , ознайомившись з даними публічної кадастрової карти, шляхом звернення із заявою до Головного управління ініціював гарантований законодавством процес реалізації права на отримання земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності шляхом безоплатної приватизації. Крім того відповідач вказав на невірно обраний прокурором спосіб захисту та вважав належним способом звернення до суду з віндикаційним позовом (а.с. 119-131). Прокурор в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що спірна земельна ділянка перебуває в межах території ДСГП «Ліси України», а тому передача її у приватну власність порушує інтереси держави і суспільства та є незаконною. Необхідність подачі прокуратурою позову в інтересах держави прокурор обґрунтувала тим, що жоден з державних органів не звернувся до суду з позовом про повернення земельної ділянки у власність держави та не виявив відповідних намірів, що підтверджується, крім іншого, відповідними листами ДСГП «Ліси України» та Миколаївської обласної державної адміністрації. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності, заперечує проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідачі [PERSON] \~та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про причин неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача Миколаївської районної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», в судове засідання не з`явилася, про причин неявки суд не повідомила, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Судом встановлено,\~що на\~підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 19 грудня 2018 року № 9082/0/14-18-СГ [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га ріллі з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Козирської сільської ради (Радсадівська об`єднана територіальна громада) Очаківського (нині Миколаївського) району Миколаївської області (а.с. 34). Наказом ГУ ДЗК в Миколаївській області від 03 грудня 2019 року № 10948/0/14-19-СГ затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського (нині Миколаївського) району Миколаївської області (а.с. 30). На підставі зазначеного наказу [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 18 грудня 2019 року за № 34763228 (а.с. 45). У подальшому, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2020 року № 193 відчужив [PERSON] спірну земельну ділянку, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис від 16 червня 2020 року за № 37010927 (а.с. 37-38, 45). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що земельна ділянка, надана у власність відповідачу [PERSON] , входила до складу земель державного лісового фонду ДП «Очаківське лісомисливське господарство», що розташовані в межах території Козирської сільської ради (на теперішній час Радсадівська ОТГ) Очаківського району Миколаївської області, відноситься до земель лісогосподарського призначення, перебуває у державній власності та у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» (після реорганізації), що підтверджується фрагментом Публічної кадастрової карти України з нанесеною частиною межі кварталу 7 Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство» та межею земельної ділянки з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684, долученого до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 01.03.2021р. № 174, відповідно до якого спірна ділянка накладається на квартал 7 виділи 7 та 8 земель державного лісового фонду Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство» (а.с. 52-54). За змістом відповідей ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 20.08.2021р. № 206 та Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30.08.2021р. № 728 відмова від права постійного користування спірною ділянкою або згода на її вилучення не подавалася до органу влади, уповноваженого розпоряджатися землями державного лісового фонду (а.с. 56, 64). Наведене вище доводить той факт, що земельна ділянка з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684 на час її реєстрації у Державному земельному кадастрі і на теперішній час частково належить до земель державного лісового фонду та не вилучалася з постійного користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство». За даними геопорталу «Ліси України» - веб ресурсу надання публічного та авторизованого доступу користувачам до інформації про ліси України (за посиланням https://forestry.org.ua/) у кварталі 7 Очаківського лісництва філії «Миколаївське лісове господарство» ДП «Ліси України» розташовані протиерозійні ліси. Для виділу 7 цього кварталу характерні галявини з головною породою гледичія колюча, для виділу 8 балки (а.с. 55). За інформацією Кабінету Міністрів України від 26.08.2021р. № 27566/0/2-21 рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684 площею 2 га останнім не приймалося (а.с. 58). Відповідно до листів ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 01.02.2021р. № 31 та від 20.08.2021 № 206 державне підприємство не надавало погодження на вилучення з постійного користування спірної земельної ділянки (а.с. 47). За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30.08.2021р. № 728 проект землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення спірної земельної ділянки для передачі її у приватну власність на розгляд або погодження до управління не надходили і, відповідно, висновки про погодження будь-якої документації управлінням не надавались. Аналогічно, проект землеустрою не містить висновку органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства (а.с. 56). Вказане свідчить, що надана у власність спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684 на момент її передачі та на цей час належить до земель державного лісового фонду, перебуває у постійному користуванні ДСГП «Ліси України». Крім того судом становлено, що відповідно до даних Публічної кадастрової карти України, спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману на відстані 206,7 м від урізу води, а отже на неї встановлені і діють спеціальні обмеження у використанні ділянок прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів (а.с. 46). Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Крім того, ст. 55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Стаття 5 Лісового кодексу України (далі - ЛК) містить аналогічне поняття «земель лісогосподарського призначення», які повинні використовуватися тільки для потреб лісового господарства. Відповідно до ст. 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Згідно з ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель, які не можуть передаватись із державної у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 56 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі селянських, фермерських та інших господарств. Інші випадки перебування земель лісогосподарського призначення у приватній власності законом не передбачені. Судом встановлено, що спірна ділянка з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684 площею 2 га не є замкнутою, оскільки вона не відокремлена природними болотами, водоймами, пустирями тощо, або штучно створеними просіками, елементами рельєфу, протипожежними ровами, розривами та розташована в масиві кварталу 7 Очаківського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство». Спірна ділянка не перебувала у складі угідь будь-яких селянських, фермерських та інших господарств. Отже, визначений ст. 56 ЗК України виняток щодо можливості передачі земельної ділянки у приватну власність не поширює свою дію на спірні правовідносини. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 141 ЗК України, однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки, у випадках визначених Законом. Статтею 149 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених ст. 150 цього Кодексу. Отже, законодавцем визначено, що вилучення земель державного лісового фонду для нелісогосподарських потреб на час прийняття спірного наказу належало до виключних повноважень Кабінету Міністрів України. Таким чином, вирішення питання зміни цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом компетентного органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного та лісового законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів. Згідно зі ст. 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Водночас, вище судом було встановлено, що рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684 площею 2 га компетентним органом не приймалося. Відповідно до листів ДП «Очаківське лісомисливське господарство» від 01.02.2021 № 31 та від 20.08.2021 № 206 державне підприємство не надавало погодження на вилучення з постійного користування вказаної лісової ділянки. Миколаївське обласне управління лісового та мисливського господарства також не надавало погодження щодо вилучення даної земельної ділянки з постійного користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство», що підтверджується листом від 30.08.2021 № 728. Частиною 1 ст. 20 та ч. 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що передача у власність земельних ділянок громадянам і юридичним особам зі зміною їх цільового призначення здійснюється за проектами землеустрою. Проект землеустрою\~щодо відведення\~земельної ділянки\~погоджується в\~порядку,\~встановленому ст.\~186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 ЗК України). Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки лісогосподарського призначення та підлягає також погодженню з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. Однак, як встановлено судом, за інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 30.08.2021р. № 728 проект землеустрою або інша землевпорядна документація стосовно відведення спірної земельної ділянки для передачі її у приватну власність на розгляд або погодження до управління не надходили і, відповідно, висновки про погодження будь-якої документації управлінням не надавались. Аналогічно, проект землеустрою не містить висновку органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства. Таким чином суд дійшов висновку, що ГУ ДГК в Миколаївській області прийнято оскаржуваний наказ за відсутності погодження органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, з порушенням вимог ст. ст. 20, 118, 186-1 ЗК України та всупереч встановленого мораторію на вилучення земель, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств, що не відповідає вимогам закону. Окрім того, при прийнятті оскаржуваного наказу ГУ ДГК в області не прийнято до уваги місце розташування спірної земельної ділянки та відповідно її особливий правовий статус. Так, згідно з даними Публічної кадастрової карти України, спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману на відстані 206,7 м від урізу води, а отже на неї встановлені і діють спеціальні обмеження у використанні ділянок прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів. Статтею 88 Водного кодексу України (далі ВК України) та ст. 60 ЗК України передбачено, що з метою охорони водних об`єктів уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Згідно з ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, в тому числі, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Частиною 2 ст. 62 ЗК України установлено, що режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом. Відповідно до ст. 90 ВК України прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією. Таким чином, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі у приватну власність ділянки, розташованої у нормативно визначеній смузі від урізу води. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом ст. ст. 317, 319, 321\~ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Територіальні органи Держгеокадастру мають право розпоряджатися лише землями сільськогосподарського призначення державної власності (ч. 4 ст. 122 ЗК України). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність прийнято органом державної влади влади, який відповідно до своєї компетенції не був наділений повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду. Згідно зі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів державної влади або місцевого самоврядування. Судом встановлено,\~що 16\~червня 2020\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який зареєстрований приватним нотаріусом Очаківського районного нотаріального округу Миколаївської області Корчемахою С.С.. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи, що [PERSON] отримав у власність спірну ділянку на підставі незаконного наказу ГУ ДЗК в Миколаївській області, то укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки між ним та [PERSON] є недійсним з моменту його укладення. Разом із тим, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Разом із тим, віндикаційний позов може бути пред`явлений у тому випадку, коли земельна ділянка вибула із законного володіння власника. Однак, спірна земельна ділянка, яка відноситься водночас до земель лісового та водного фонду, перебуває в межах прибережної захисної смуги та не може перебувати у приватній власності, не могла вибути із володіння держави, а отже прокурором вірно пред`явлено негаторний позов та заявлено вимоги про усунення перешкод у користуванні землею. Статтями 16, 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Також, у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки закривається і відповідна Поземельна книга. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Зокрема, у справі «Сєрков проти України» (рішення від 07 липня 2011 року) ЄСПЛ зазначив, що правомірність втручання держави у право на мирне володіння майном визначається за такими критеріями: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. При цьому, у зазначеній справі ЄСПЛ констатував, що недоліки законодавства, яке допускає більш ніж одне тлумачення правової норми, усуваються за допомогою сталого та послідовного її тлумачення національними судами. Практика в даній категорії спорів є послідовною та сталою. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом обставини, не вбачається невідповідності заходу втручання держави у право власності відповідача критеріям правомірного втручання у право особи на мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого Протоколу до ЄКПЛ. Суд також звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджується відсутність забудови спірної земельної ділянки. Конституція України, зокрема ст.ст. 13, 14 гарантують, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в державі. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Оскільки оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 03 грудня 2019 року № 10948/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером 4825181600:01:000:1684 із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області суперечить нормам ЗК України, тобто є незаконним, він у відповідності до ст. 21 ЗК України підлягає скасуванню. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно зі статтею 18 зазначеного Закону за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. За змістом статті 26 вказаного Закону, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи наведене, одночасно з визнанням незаконним та скасуванням наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 03 грудня 2019 року № 10948/0/14-19-СГ, яким затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність [PERSON] спірну земельну ділянку, підлягає визнанню недійсним договір купівлі продажу спірної земельної ділянки, а також скасуванню вчинена 10 квітня 2019 року у Державному земельному кадастрі державна реєстрація спірної земельної ділянки. Способи захисту цивільних прав визначаються статтею 16 ЦК України, і їх перелік не є вичерпним. Оскільки спірна земельна ділянка входить одночасно до складу земель лісового фонду та прибережної захисної смуги, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вирішуючи спір, суд враховує, що 26 березня 2021 року Миколаївською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження №167-р, яким затверджено передавальний акт активів та зобов`язань Очаківської районної державної адміністрації до Миколаївської районної державної адміністрації. Отже, власником спірної земельної ділянки є держава в особі Миколаївської районної державної адміністрації з правом постійного користування ДСГП «Ліси України», чиї права підлягають захисту шляхом усунення перешкод в їх реалізації. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірний наказ Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області видано з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, оскільки формування спірної земельної ділянки за рахунок накладення на земельну ділянку державного лісового фонду, а також її подальша передача у приватну власність фактично мало наслідком як зміну власника, так і зміну цільового призначення цієї ділянки (без припинення права власності на земельну ділянку державного лісового фонду, без припинення та вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП "Очаківське ЛМГ", без необхідних погоджень органів контролю щодо зміни цільового призначення тощо). Отже, вищевказані дії свідчать про порушення Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області положень ч. 7 ст. 20, 84, 122, 140, 141, 149 ЗК України, ст. 57 ДК України, п.п. "а" ч. 1 ст. 6, 35 Закону України "Про землеустрій", ст. 3 Закону України "Про Державний земельний кадастр", абз. 2 п. 7, 23 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513, оскільки під час проведення інвентаризації земель не використано (не враховано) матеріали лісовпорядкування, що мало наслідком вилучення в односторонньому порядку поза волею належного розпорядника - держави в особі КМУ, та постійного землекористувача - ДП "Очаківське лісомисливське господарство", зі зміною цільового призначення земельної ділянки державного лісового фонду, а тому позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню. Розподіляючи судові витрати, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, та стягує на користь Миколаївської обласної прокуратури відшкодування сплаченого судового збору з відповідачів Головного управління\~Держгеокадастру в\~Миколаївській області в розмірі 2 684 грн за немайнову\~вимогу про\~визнання незаконним\~та скасування\~наказу, з [PERSON] 6 710 грн (за дві вимоги немайнового характеру та за розгляд заяви про забезпечення позову). На підставі викладеного,

Outcome: approved