Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-01 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами, мотивуючи його тим, що 10 лютого 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] було укладено кредитний договір №11020-02/2022, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на мобільний телефон відповідача, указаний у договорі. На підставі договору [PERSON] отримав від ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» кредитні кошти в розмірі 5000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності. 31.05.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та позивачем укладено договір факторингу №31052023, за умовами якого позивач набув право вимоги до відповідача, відповідно до реєстру боржників до вказаного договору від 31.05.2023 року в сумі 26195,00 грн., з яких: 5000 грн. сума заборгованості за основною сумою, 21195 грн. сума заборгованості за відсотками. При цьому, з моменту отримання права вимоги до відповідача, позивач жодних штрафних санкцій не нараховував. Оскільки заборгованість за вищевказаним договором [PERSON] не погасив, позивач просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №11020-02/2022 в розмірі 26195,00 та сплачений судовий збір. Ухвалою від 16 листопада 2023 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд справи було вирішено проводити в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. 28 листопада 2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого останній заперечує укладення Договору про надання кредиту №1020-02/2022 від 10.02.2022. Зазначає, що позивачем не долучено доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме йому, доказів, які б підтверджували, що саме він був зареєстрований в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в системі, подання заявки на отримання кредиту, а також, що він був ознайомлений з усіма істотними умовами договору, та не надано доказів щодо зарахування коштів на платіжну картку, яка належить саме йому. Окрім того, відсутні будь-які підтвердження отримання ним повідомлень про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором. Одночасно заявив клопотання про витребування у позивача оригіналу електронного варіанту письмового доказу, а саме кредитного договору №11020-02/2022 від 10.02.2022 та оригіналу договору факторингу №31052023 від 31.05.2023 (а.с.39-43). Ухвалою 29.11.2023 клопотання відповідача про витребування доказів було задоволено. Витребувано від ТОВ «Фінансова компанія «ЄАПБ» кредитний договір №1020-02/2022 від 10.02.2022, оформлений відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та оригінал договору факторингу №31052023 від 31.05.2023. 04.12.2023 ТОВ «Фінансова компанія «ЄАПБ» на виконання ухвали суду від 29.11.2023 надала повну редакцію договору факторингу №31052023 від 31.05.2023 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» та повідомила, що наданий з позовною заявою кредитний договір №1020-02/2022 від 10.02.2022 є таким, що відповідає чинному законодавству та є належно завіреним (а.с.47-59). 05.12.023 від представника ТОВ «ФК «ЄАПБ» Пархоменка Є.Д. надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечував проти аргументів, викладених у відзиві на позов. Заперечення обґрунтовані тим, що договір, укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, який є електронним підписом позичальника, без здійснення відповідачем входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між первісним кредитором та відповідачем не було б укладено. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документу. На підставі викладеного просив задовольнити позов та розглянути справу за відсутності представника позивача (а.с. 60-67). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. За правилами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Судом встановлено, що 10.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №11020-02/2022. Відповідно до п. 6.1 вказаний договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Всі додатки та додаткові угоди, складені сторонами в електронному вигляді і підписані з використанням одноразового ідентифікатора, є невід`ємними частинами договору (п. 6.3) (а.с.6-7). Відповідно до умов договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» надало [PERSON] фінансовий кредит в розмірі 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором. Пунктами 1.2 та 1.3 договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 11.03.2022. Дата надання кредиту 10.02.2022. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 547,5 % (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,50 % (процентів) на добу. Відповідно до п. 2.1 договору сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. Пунктом 2.5 договору передбачено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитним договором (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. У разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, зазначений в п. 1.2. цього Договору та/або в Додатку до цього договору, проценти передбачені в п. 1.3. цього договору продовжують нараховуватись за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 (дев`яноста) календарних днів, починаючи з першого дня прострочення виконання умов договору (п. 4.3. Договору). Згідно з Додатком № 1 до Договору про надання фінансового кредиту №11020-02/2022 від 10.02.2022 сторони затвердили Графік платежів (а.с.8). Згідно вказаного графіка 10.02.2022 відповідач зобов`язався погасити суму кредиту в розмірі 5000 грн. та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 2250.00 грн. Підписавши цей договір, відповідач підтвердив, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства. Відповідач підтвердив, що отримав від Товариства до укладення цього договору інформацію, зазначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Додатковою угодою №3 до Договору про надання фінансового кредиту №11020-02/2022 від 10.02.2022, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] , погодили відстрочити виконання зобов`язання за Договором на 20 днів, тобто до 2022-11-17. Будь-які нарахування за кредитом на строк дії відстрочення призупиняються, сума заборгованості клієнта становить 14765,00 грн. (а.с.10). 31.05.2023 року між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» укладено договір факторингу № 31052023, відповідно до умов якого останнє передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників за кредитними договорами, укладеними між кредитором і боржниками, в тому числі за кредитним договором №11020-02/2022 від 10.02.2022, укладеним із [PERSON] . Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу №31052023 від 31.05.2023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права вимоги до відповідача за кредитним договором №11020-02/2022 на суму 26195,00 грн, з яких: 5000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 21195,00 грн сума заборгованості за відсотками, 0,00 грн - сума заборгованості за пенею. На підтвердження суми заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором №11020-02/2022 від 10.02.2022 позивачем надано розрахунок заборгованості за період з 31.05.2023 по 30.09.2023 (а.с. 16), з якого вбачається, що станом на 30.09.2023 заборгованість відповідача становить 26195 грн, з яких: 5000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 21195 грн.- сума заборгованості за відсотками. Позивач просить стягнути вказану заборгованість з відповідача. Відповідач заперечував підписання ним вищевказаного договору, а також отримання кредитних коштів. Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначені ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. За приписами Цивільного кодексу України будь-який вид договору може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. У п.п. 5 і 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Як встановлено матеріалами справи, договір про надання фінансового кредиту №11020-02/2022 був підписаний позичальником [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий Кредитодавцем на номер телефону [NUMBER] , зазначений [PERSON] при реєстрації на відповідному сайті. Без отримання смс-повідомлення, без здійснення входу на веб-сайт відповідного товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідною кредитною установою та [PERSON] не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20). Окрім того, договір містить персональні дані [PERSON] , зокрема, його паспортні дані та реєстраційний номер облікової картки платника податків, які він зазначає у відзиві на позовну заяву (а.с.40-42) Таким чином, суд вважає доведеним факт укладання кредитного договору в електронній формі між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] , що включає активні дії останнього, спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків. Разом з тим, що попри встановлення факту укладення договору з ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм», позивач звертаючись до суду з позовом, не надав жодних доказів, які підтверджують отримання відповідачем коштів, передбачених вищевказаним договором. Додані до позовної заяви копія договору з додатками до нього та розрахунок заборгованості за період з 31.05.2023 по 30.09.2023, де вказано чисту суму кредиту, кількість прострочених днів та проценти за користуванням не можуть бути підтвердженням надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі№161/16891/15-ц). Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Разом із тим, як вже зазначалося вище позивачем ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не надано доказів на підтвердження зарахування відповідачу кредитних коштів щодо укладеного кредитного договору № 11020-02/2022 від 10.02.2022. Відсутні також і докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами (рух коштів на особовому рахунку позичальника) за вказаним кредитним договором. Суд зауважує, що відсутність в матеріалах справи належних первинних банківських документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт перерахування чи отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони. За вказаних обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є недоведеними належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача покладаються на нього.

Outcome: dismissed