Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до\~суду з\~позовом до[PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме договір від 03.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В.Ю., реєстровий номер 1744, відповідно до якого позивач передала безоплатно у власність (подарувала) відповідачу квартиру [ADDRESS] , та повернути вказану квартиру в її власність шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру. В обґрунтування позову зазначає, що квартира [ADDRESS] , яка їй належала на праві приватної власності, була її єдиним житлом. У вересні 2008 року дочка [PERSON] , яка є громадянкою Російської Федерації, запропонувала їй допомогу по догляду, оскільки вона мала незадовільний стан здоров`я та проживала сама. Дочка пояснила, що виявила намір повернутися до України з Російської Федерації і отримати громадянство України, для цього їй потрібно укласти певний договір у нотаріуса, який буде підставою для реєстрації, і вона буде проживати з позивачем та надавати їй допомогу. Позивач підписала у нотаріуса договір дарування квартири, оскільки вважала, за переконанням відповідача, що саме таку форму має договір довічного утримання. Спочатку [PERSON] отримувала допомогу та догляд від доньки, згодом остання стала періодично повертатися до Російської Федерації, а після початку війни у кінці лютого 2022 року відповідач взагалі відмовилась відвідувати та допомагати матері, припинила спілкування. Доглядати позивача стала її сестра, з якою вона хоче укласти договір довічного утримання, оскільки і надалі проживає у спірній квартирі, оплачує комунальні послуги, проте не може здійснити свій намір через те, що право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем. Позивач просить визнати договір дарування недійсним, оскільки він вчинений нею внаслідок помилки. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просить позов задовольнити, справу розглядати за їх відсутності. Відповідач, яка з урахуванням ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається такою, що належним чином повідомлена про розгляд справи судом шляхом оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, у судове засідання не з`явилась. При цьому суд враховує, що подання будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин через повномасштабну агресію Російської Федерації проти України, що виключає застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних справах, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового зв`язку. Судом встановлено, що 03.09.2008 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1744. Право власності за [PERSON] на дану квартиру та договір зареєстровано у Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 08.08.2008, записано в реєстрову книгу №7 Р№691/1722 (1722) (а.с. 21-22). Відповідно до довідки КП «Козятинська центральна районна лікарня» Козятинської міської ради №970 від 22.08.2022 та доданих до неї документів позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні в період з 26.02.2017 по 08.03.2017, з 06.12.2017 по 12.12.2017, з 06.09.2020 по 15.10.2020, маючи гіпертонічну хворобу ІІ ст. 3 ст., ризик 4, гіпертензивний криз, дифузний кардіосклероз, гіпертензивне серце (ГЛШ), відкритий вивих правої гомілки. Відповідно до медичних рекомендацій хворій потрібно бути під наглядом сімейного лікаря (а.с. 14-17). Отже, позивач є людиною похилого віку, народилася [INFO] , на час укладення договору мала вік 66 років, незадовільний стан здоров`я. З доданих матеріалів та, враховуючи вік позивача, вбачається, що вона потребує стороннього догляду. Квартира [ADDRESS] є єдиним житлом [PERSON] , в якій вона після укладання договору дарування продовжує проживати (а.с. 9-10, 13). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування і одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Виходячи зі змісту ст. ст. 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. До спірних правовідносин необхідно застосувати правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 у справі № 6-93цс16; від 27.04.2016 у справі № 6-372цс16, згідно з яким особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. З урахуванням наведеного вище, є підстави вважати, що позивач вчинила правочин під впливом помилки, оскільки її волевиявлення було направлено на укладення не договору дарування, а договору довічного утримання, за яким право власності на квартиру перейде до відповідача після її смерті за умови здійснення ним догляду, що суперечить меті договору дарування - передача власником свого майна у власність особи без отримання взаємної винагороди. Таким чином, судом встановлено, що, укладаючи договір дарування квартири з відповідачем, позивач мала на увазі договір довічного утримання, бо неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Вказані обставини мають істотне значення, оскільки позивач є особою похилого віку, потребує постійного стороннього догляду і допомоги, спірне житло, що є предметом договору, у неї є єдиним, в якому вона продовжує проживати як до, так і після укладення договору дарування, несе витрати на його утримання, а також відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та відсутності заперечень з боку відповідача. Отже, помилка пролягала у тому, що позивач хибно сприймала усі істотні обставини договору дарування, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення такого договору, оскільки мала на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання. Суд також враховує, що відповідач [PERSON] постійно проживає у Російській Федерації, не вступила у фактичне володіння майном та припинила надання допомоги матері. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про визнання договору дарування квартири, укладеного 03.09.2008 та посвідченого приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №1744, недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст. 236 ЦК України визначено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Отже, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсного правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, та повернути сторони договору до первісного стану шляхом скасування реєстрації права власності на квартиру за відповідачем та повернення квартири у власність позивача.

Outcome: approved