Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Акціонерне товариство «Альфа Банк» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 739 007, 84 гривні. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що між позивачем та [PERSON] 16.03.2007 року було укладено кредитний договір № 2007/686-Ф03.7/135, за умовами якого Банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі: 148 500 доларів США. Позивач зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а відповідач порушила умови договору, крім іншого, не виконує рішення суду про стягнення заборгованості. У зв`язку з цим, позивач зазначає, що в нього виникло право на пред`явлення позову в порядку передбаченому ч. 2 ст. 625 ЦПК України. Станом на 09.08.2022 року, в результаті невиконання договору, у відповідача виникла заборгованість, яка становить: 739 007, 84 гривні. У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь зазначену суму боргу, а також понесені судові витрати у розмірі: 11 085, 12 гривень. Ухвалою суду від 30 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з позовними вимогами на адресу суду 27.01.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Іванова Юлія Юріївна подала відзив на позовну заяву, згідно якого зазначила, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, надані позивачем докази на підтвердження позовних вимог є неналежними та не допустимими, позивачем не надано копії рішення суду на підтвердження обставин позову (а.с.40-41). Також, 19.09.2023 року (вх. № 26304) на адресу суду надійшли пояснення щодо позову за підписом представника відповідача [PERSON] адвоката Іванової Юлії Юріївни. Згідно поданих письмових пояснень представник зазначає, що фактичне виконання кредитного договору здійснювалось в іноземній валюті, доларах США, що відповідно й підтверджується матеріалами справи, копія заяви на видачу готівки № 1 від 19.03.2007 року свідчить про те, що відповідач отримала кредит в сумі 148 500 доларів США. Представник за зазначає, що індексації підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. З урахуванням викладеного представник зазначає, що вимоги про стягнення суми заборгованості за інфляційними витратами є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають (а.с.64-65). Чергове судове засідання у справі призначено на 18 грудня 2023 року. Сторони до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Разом з позовною заявою представник позивача надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій просив позовні вимоги задовольнити та у разі не явки відповідача зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.5). Представник відповідача [PERSON] адвокат Іванова Юлія Юріївна, також звернулась на адресу суду з заявою про слухання справи за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги відповідач не визнає в повному обсязі (а.с.66). Також, представник надала суду заяву про надання доказів розміру витрат на правничу допомогу, згідно поданої заяви зазначила, що витрати на правничу допомогу становлять 12 000 гривень (а.с.71). Таким чином, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача та відповідача звернулись на адресу суду з заявами про можливість розгляду справи за відсутності сторін, а відтак, підстав для відкладення слухання справи передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, відзив на спростування позовних вимог, в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, звертаючись до суду з даними позовними вимогами, представник позивача зазначив, що згідно рішення Третейського суду відповідач зобов`язаний сплати на користь позивача грошові кошти в сумі: 3 897 634, 00 гривень, третейський збір та судові витрати. На виконання рішення Третейського суду Дніпровським районним судом м. Києва 05.06.2015 року видано виконавчий лист. У зв`язку з невиконання судового рішення, заборгованість станом на 09.08.2022 року становить 739 007, 84 гривні, що складається з заборгованістю за ставкою 3% на кредитну заборгованість 90 221, 61 грн. та інфляційних витрат в сумі: 648 786, 19 гривень. Згідно запису відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб 03.12.2019 року АТ «Укрсоцбанк» (номер запису 10681120104002827) стан суб`єкта: припинено, а АТ «Альфа-Банк» змінено назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк» є правонаступником. Матеріалами справи встановлено, що на виконання рішення суду Дніпровським районним судом м. Києва 05.06.2015 року було видано виконавчий лист, згідно якого з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» було стягнуто заборгованість за договором кредиту № 2007/686-Ф03.7/13 від 16.03.2007 року у сумі: 3 897 634 грн. 33 коп. Згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.12.2015 року, виконавчий листа повернуто на підставі п.2.ч.1 ст. 47ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с.6 вз.-7). Отже, вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду виконуються зобов`язаною стороною добровільно, в порядку та строки, що встановлені в рішенні. Якщо в рішенні строк його виконання не встановлений, рішення підлягає негайному виконанню. Відповідно до частини 3 статті 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам статей 16 - 19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обов`язки осіб, які не брали участь у справі. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (пункт 1 частина 2 статті 11 ЦК України). Факт наявності боргового зобов`язання відповідача перед позивачем встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Як встановлено матеріалами справи, відповідач грошові кошти не повернула, допустили прострочення виконання кредитного договору. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За приписами статей 525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання надає право кредитору захисти своє майнове право шляхом нарахування та стягнення з боржника 3% річних, а також інфляційних збитків, що, як було зазначено вище, носить компенсаційний характер. Крім того, у зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Відтак, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Приймаючи до уваги, що виникли між сторонами кредитні правовідносини не припиненні, носять триваючий характер, то позивач АТ «Сенс Банк» має право на стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків за невиконання грошового зобов`язання. У виниклих між сторонами правовідносинах [PERSON] неналежним чином виконувала умови укладеного ним кредитного договору № 2007/686-Ф03.7/135 від 16.03.2007р., що стало наслідком стягнення з неї за рішенням третейського суду суми заборгованості. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Доказів погашення невиконаного грошового зобов`язання відповідачем не надано, самі лише заперечення не спростовують обставини позовних вимог. До приписів ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності у три роки, а тому стягнення 3% річних та інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. При зверненні до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід розмежовувати випадки, коли (1) є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або (2) судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності. Таким чином, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18. Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~Закону України\~"Про\~індексацію грошових\~доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється у розмірі 101 %. З огляду на зазначене, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав нарахування індексу інфляції, оскільки, згідно рішення суду відповідач зобов`язаний повернути позивачу/позичальнику грошову суму в гривневому еквіваленті, виконавчий лист не містить в собі застереження щодо виконання зобов`язанні в іншій валюті. Здійснивши аналіз сфер застосування приписів статей 625 та 1050 Кодексу та статті 1048 Кодексу, Конституційний Суд України зазначив, що приписи статей 625 та 1050 Кодексу унормовують питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору. Конституційний Суд України зауважив, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. Конституційний Суд України дійшов висновку, що застосування припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі. Отже, нараховані позивачем 3% річних є відповідальністю за прострочення/невиконання грошового зобов`язання, передбаченою ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) викладено висновки щодо застосування положень ст. 625 ЦК України. Вказано, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошові зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Згідно розрахунку (а.с.17), банком здійснено наступний розрахунок, період заборгованості з 10.08.2021 року по 09.08.2022 рік кількість днів 365, сума заборгованості 3 007, 388, 26 гривень, 3% річних становлять 90 221, 65 гривень. Розрахунок інфляційних витрат становить 648 786, 19 гривень, нарахування за яким здійснено з серпня 2021 року по червень 2022 року. На підставі вищевикладених обставин, судом встановлено, що позивач є стягуваечм за договором кредиту від 16.03.2007 року, відповідач не належним чином виконала грошове зобов`язання. Через несвоєчасне та неналежне виконання зобов`язань, позивачем правомірно нараховані 3 проценти річних відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України та інфляційні витрати. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України,\~з відповідача\~підлягають стягненню\~на користь\~позивача судові\~витрат и понесені з розглядом справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням повного задоволення позовних вимог, заява представника відповідача щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved