Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до приватного підприємства «Автомагістраль» та просить стягнути на його користь з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за квітень - серпень 2022 року в сумі 49667 гривень 85 копійок з утриманням з цієї суми передбачених законодавством податків та обов`язкових платежів (39982 гривні 62 копійки без утримання передбачених законодавством податків та обов`язкових платежів), мотивуючи тим, що з 21 липня 2021 року по 23 серпня 2022 року працював водієм автотранспортних засобів у приватному підприємстві «Автомагісталь» й після його звільнення 23 серпня 2022 року за власним бажанням відповідачем не виплачено належну йому заробітну плату у повному обсязі. Сторони про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, ухвалою суду від 08 грудня 2023 року постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що позов подано з порушенням строків звернення до суду, а також те, що заборгованість обумовлена форс-мажорними обставини, які викликані воєнним станом в Україні й наявністю бюджетної заборгованості перед підприємством за виконану роботу. Кормі цього, у відзиві зауважив, що у відповідача обліковується заборгованість перед позивачем у сумі 39982 гривні 62 копійки. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 21 липня 2021 року [PERSON] був прийнятий на роботу до приватного підприємства «Автомагістраль» на посаду водія автотранспортних засобів відділу головного механіка. 23 серпня 2022 року [PERSON] був звільнений з ПП «Автомагістраль» за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України. Зазначені обставини підтверджується копією трудової книжки, виданої на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] від 15 лютого 1996 року. Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. 24 лютого 2022 року в Україні було введено режим воєнного стану на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Згідно з частинами 1,2 статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Абзацом другим частини третьої цієї ж статті передбачено, що звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. З огляду на зазначене вище, а також те, що відповідач зобов`язаний реалізувати право позивача на отримання заробітної плати, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по виплаті належної йому заробітної плати є обґрунтованими. Визначаючи розмір належної до стягнення суми заборгованості, суд зважає на таке. Позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 49667 гривень 85 копійок з утриманням з цієї суми передбачених законодавством податків та обов`язкових платежів. Зі змісту листа 1259 від 26 жовтня 2023 року та довідки приватного підприємства «Автомагістраль» №1258 від 26 жовтня 2023 року вбачається, що сума заборгованості приватного підприємства «Автомагістраль» перед позивачем становить 39982 гривні 62 копійки, з урахуванням утримання передбачених законодавством податків та обов`язкових платежів. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що стягненню підлягає заборгованість у сумі 39982 гривні 62 копійки без утримання податків й інших обов`язкових платежів, а отже позовні вимоги слід задовольнити частково. Оцінюючи аргументи представника позивача щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, суд зважає на таке. Відповідно до частини 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо. 28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини в державі у листі №2024/02.0-7.1. При цьому, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, так відповідно до зазначеного вище положення статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» форс-мажор не дає право роботодавцю не виплачувати заробітну плату, але є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення строків оплати. З огляду на зазначене, суд вважає заперечення представника щодо існування форс-мажорних обставин, які унеможливлювали виконання зобов`язання, таким, що не спростовує доводів позивача щодо обов`язку відповідача виплатити належну йому суму заробітної плати. Крім того, представником відповідача було заявлено про пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з відповідним позовом. Обмірковуючи, зазначену заяву представника відповідача, суд враховує таке. Згідно частин 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом, визначеним частиною 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Нормою спеціального закону щодо правовідносин, які склалися між сторонами, а саме статтею 233 Кодексу законів про працю України, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 Кодексу законів про працю України). Враховуючи те, що роботодавець при звільненні не повідомив позивача письмово про суми, які йому нараховані та виплачені, а здійснив відповідне повідомлення на вимогу позивача письмовим листом від 26 жовтня 2023 року, суд вважає, що позивач звернувся до суду у межах строку звернення до суду, а отже наслідки спливу позовної давності у даній цивільній справі застосуванню не підлягають. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial