Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Зазначений позов\~позивач мотивує\~тим,\~що у2018 році багатодітна родина Позивача - [PERSON] , через незручності проживання у двокімнатній квартирі, вирішила придбати житловий будинок більшої житлової площі. Через мережу інтернет Позивач знайшла оголошення щодо будівництва та подальшого продажу житлового будинку за адресою [ADDRESS] , в результаті чого познайомилась з Відповідачем - [PERSON] , який представляв себе як забудовника та власника земельної ділянки за вказаною адресою. 20.06.2018 року між, Позивачем - [PERSON] та Відповідачем - [PERSON] , було укладено Попередній договір з передачею грошових коштів, предметом якого було укладання Основного договору купівлі-продажу земельної ділянки орієнтовною площею 0,014 га за адресою: [ADDRESS] (що мала бути оформлена після об`єднання земельних ділянок 3210900000:01:052:0040 площею 0,0388 га, 3210900000:01:052:0232 площею 0,061 га, 3210900000:01:052:0052 площею 0,0192 га та 3210900000:01:052:0093 площею 0,086 га) та купівлі-продажу житлового будинку, що мав бути збудований на ній. Основний договір мав бути укладений умовах Попереднього договору на підставі пункту 2.1 до 30 листопада 2018 року. Оскільки відповідач характеризував себе, як людина, що професійно займається будівництвом та нерухомістю, то підготовка та укладання договору у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення не викликало у Позивача ніяких підозр, адже проходило у нього в офісі та під контролем осіб, які представлялися його співробітниками. На виконання частини 2.1 та 6.4 Договору, станом на момент його підписання 20.06.2018 року, Позивачем було передано грошові кошти у загальній сумі еквівалентній 40 000 доларів США (на момент підписання договоруеквівалент 1040000 гривень). Що підтверджується Додатком до Попереднього договору від 20.06.2018 року - Актом приймання-передачі коштів. В подальшому Відповідачем були неодноразово порушені взяті на себе зобов`язання (пункти 1.2, 4.1.1-4.1.3, 6.7-6.8), а саме переносилась дата укладання основного Договору та дати будівництва, а попередній договір було фактично не виконано з вини Відповідача на підставі пункту 6.8 Договору. У процесі перемовин Відповідач погодився повернути Позивачу передані грошові кошти, а Попередній договір визнати таким, що не укладався. Після цього Відповідач окремими сумами здійснював повернення грошей на підставі розписок (оригінали яких зберігаються у Відповідача, а копії Позивач не має): 08.09.2019 \~ \~ \~ \~ року - 5000 доларів США, 17.11.2019 року - 4500 доларів США, 01.12.2019 року - 3000 доларів США, 22.12.2019 року - 10000 доларів США, 05.04.2020 року - 3000 доларів США, 21.06.2020 року - 9200 доларів США, що у загальному складає 34700 доларів США. Таким чином , станом на 30.11.2021 року сума заборгованості, який не було повернуто Позивачу Відповідачем є еквівалент - 5300 доларів США. Залишок грошових коштів, а саме суму у 5300 доларів США, що на дату подачі позову складає за курсом НБУ 144021,67 гривень, Відповідач повертати відмовляється. Враховуючи вищевикладене, Позивач вважає, що попередній договір купівлі-продажу квартири не було посвідчено нотаріально, не виконано, а тому попередній договір є нікчемним правочином - відповідно Відповідач має повернути Позивачу безпідставно набуті кошти у зазначеному вище розмірі. Просить суд визнати Попередній Договір від 20 червня 2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] нікчемним та зобов`язати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , повернути [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , безпідставно набуті кошти у розмірі 5300 доларів США, що на день звернення до суду складає за курсом НБУ 144021,67 гривень. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи належним чином повідомлені. До суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується оголошенням на сайті «Судова Влада України». Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності сторін за наявними матеріалами справи. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на вказане, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, 20.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Попередній договір з передачею грошових коштів, предметом якого було укладання Основного договору купівлі-продажу земельної ділянки орієнтовною площею 0,014 га за адресою: [ADDRESS] після об`єднання земельних ділянок 3210900000:01:052:0040 площею 0,0388 га, 3210900000:01:052:0232 площею 0,061 га, 3210900000:01:052:0052 площею 0,0192 га та 3210900000:01:052:0093 площею 0,086 га) та житлового будинку, що мав бути збудований на ній. Основний договір мав бути укладений за умовами Попереднього договору на підставі пункту 2.1 до 30 листопада 2018 року. Відповідно до п. 2.1. Попереднього договору, в підтвердження наміру придбати об`єкти та з метою забезпечення оформлення договорів купівлі-продажу, покупець передав, а продавець прийняв до підписання цього договору грошові кошти у сумі 1040000 грн., що є еквівалентом 40000 дол. США за комерційним курсом продажу готівкового долара США на день укладання цього договору. Позивачем було передано грошові кошти у загальній сумі еквівалентній 40 000 доларів США (на момент підписання договору еквівалент 1040000 гривень). Що підтверджується Додатком до Попереднього договору від 20.06.2018 року - Актом приймання-передачі коштів. Втім попередній договір не було виконано Відповідачем. Згідно розписки від 08.09.2019 року позивачу відповідачем було повернуто - 5000 доларів США, згідно розписки від 17.11.2019 року позивачу відповідачем було повернуто - 4500 доларів США, згідно розписки від 01.12.2019 року позивачу відповідачем було повернуто - 3000 доларів США, згідно розписки від 22.12.2019 року позивачу відповідачем було повернуто - 10000 доларів США, згідно розписки від 05.04.2020 року позивачу відповідачем було повернуто - 3000 доларів США, згідно розписки від 21.06.2020 року позивачу відповідачем було повернуто - 9200 доларів США, що у загальному складає 34700 доларів США. Таким чином , сума заборгованості, який не було повернуто Позивачу Відповідачем становить 5300 доларів США (що на дату подачі позову складає за курсом НБУ 144021,67 гривень). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу. в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України. Згідно ч. ч. 1 -2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а згідно ч.І ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Таким чином, попередній договір купівлі-продажу нерухомості має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частина 1 ст. 1214 ЦК України зазначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Таким чином, попередній договір, укладений позивачем та відповідачем, не відповідає вимогам закону про його обов`язкове нотаріальне посвідчення, а тому в силу положень статей 203 та 215 ЦПК України є нікчемним, а грошові кошти не повернуті Відповідачем Позивачу є безпідставно набутими та мають бути повернуті Позивачу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину підлягає задоволенню в повному обсязі. В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.6 ч. 1 ст. ЗУ «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 1 816,00 гривень необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved