Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-16 00:00:00

16 жовтня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що позивач в період з жовтня 2016 року по 2022 рік надавало теплову енергію за адресою [ADDRESS] , споживачем якої є відповідач, на ім`я якої було відкрито особовий рахунок. Станом на 01 вересня 2022 року за надані позивачем послуги утворився борг на загальну суму 53506,37 гривень за період з 01 жовтня 2016 року по 01 вересня 2022 року, який на підставі укладеного між сторонами договору №223/2022г./Ц.О.А. про реструктуризацію заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання від 23 вересня 2022 року було реструктуризовано розстрочено оплати на 12 місяців. Оскільки відповідачем не виконано умови означеного договору в повному обсязі у визначений у ньому строк, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором в розмірі 49525,87 гривень, а також нараховані на цю заборгованість на підставі ст.625 ЦК України за період з 01 жовтня 2016 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати в розмірі 31195,51 гривень, а також 3% річних в розмірі 8022,17 гривень. Судові витрати по справі позивач просив покласти на відповідача. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито за нею провадження у цивільній справі, яку визначено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року, 17 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача у витребуванні доказів. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано. Представником відповідача подано відзив на позовом, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності, належності відповідачу на праві власності не всієї квартири, за адресою якої надавались позивачем житлово-комунальні послуги, а лише 2/3, наявністю у відповідача з серпня 2022 року автономного опалення, відсутності укладеного між сторонами договору на надання позивачем послуг з теплопостачання. Крім того, представник відповідача просила суд застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що позивач просить стягнути заборгованість за послуги з теплопостачання, яка виникла за період з жовтня 2016 року по вересень 2022 року. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачем за адресою [ADDRESS] , де проживає та зареєстрована відповідач, в період з 01 жовтня 2016 року по 01 вересня 2022 року надавались послуги з теплопостачання, для чого на ім`я відповідача, як споживача таких послуг, було оформлено особовий рахунок № [NUMBER] , за яким станом на 01 вересня 2022 року обліковувалась заборгованість з оплати вищевказаних послуг за зазначений період в розмірі 63506,37 гривень. Викладені обставини підтверджуються копією довідки про склад сім`ї, довідки з Єдиного державного демографічного реєстру, відомостями з особового рахунку. 23 вересня 2022 року між сторонами було укладено договір №223/2022г./Ц.О.А. про реструктуризацію заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, за умовами якого відповідач взяла на себе зобов`язання сплатити вищевказану заборгованість шляхом сплати до 01 жовтня 2022 року частини боргу в розмірі 10000 гривень, а решту суми в розмірі 53506,37 гривень протягом 12 місяців згідно графіку щомісячними платежами з жовтня 2022 року по вересень 2023 року не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Викладені обставини підтверджуються копією вказаного договору. Судом також встановлено, що відповідач взяті на себе вищевказані договірні зобов`язання не виконала належним чином, внаслідок чого станом на 01 жовтня 2023 року виникла заборгованість в розмірі 49525,87 гривень. На вказану заборгованість позивачем нараховано на підставі ст.625 ч.2 ЦК України за період з 01 жовтня 2016 року по 23 лютого 2022 року інфляційні втрати в розмірі 31195,51 гривень, а також 3% річних в розмірі 8022,17 гривень. Викладені обставин підтверджуються відомостями з особового рахунку відповідача, розрахунком заборгованості. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року (регулює спірні правовідносини сторін до 01 травня 2019 року), Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року (регулює спірні правовідносини сторін з 01 травня 2019 року), ЖК України. Так, відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права. Положеннями ст.11 ЦК України передбачено, що підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є акти цивільного законодавства, акти органів державної влади, акти органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Згідно ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач житлово-комунальних послуг (далі\~ споживач) індивідуальний або колективний споживач. Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Нормою ст.6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року визначено, що виконавцем послуг з постачання теплової енергії теплопостачальна організація. Нормою ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року визначено розподіл житлово-комунальних послуг залежно від їх функціонального призначення. Зокрема, до житлово-комунальних послуг віднесено окрім іншого комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Аналогічна норма міститься в ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року. Також за змістом ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV\~від 24\~червня 2004\~року споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а також у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Аналогічні норми містить ст.68 ЖК України. Згідно ст.ст.7, 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. За змістом норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом положень ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, тобто на підставі договору. Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, відповідно до змісту наведених вище положень законодавства та усталеної судової практики з вирішення спорів про стягнення заборгованості за надані та не оплачені житлово-комунальні послуги підставою для виникнення у споживача житлово-комунальних послуг обов`язку зі сплати їх вартості є в першу чергу наявність між таким споживачем та постачальником послуг або іншим уповноваженим учасником цих правовідносин договору про надання відповідних послуг (ст.ст.19, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, ст.ст.12, 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року). Разом з тим, споживачі зобов`язані своєчасно і в повному обсязі оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживачів від оплати послуг у повному обсязі. Останній висновок прямо закріплено і в нормі ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року. При регулюванні правовідносин з надання та споживання житлово-комунальних послуг, у випадку допущення споживачами несплати або несвоєчасної оплати вартості цих послуг, застосовуються також норми ст.625 ч.2 ЦК України, а саме покладення на споживачів-боржників обов`язку зі сплати окрім основної суми боргу також нарахованих на цю суму боргу 3% річних та інфляційних втрат. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, правовими висновками Верховного Суду в постановах від 15\~березня 2018\~року по\~справі №401/710/15-ц, від 16 грудня 2020 року по справі №761/32712/17, від 12 липня 2021 року по справі №233/6532/19, від 28 липня 2021 року по справі №\~554/7740/17, а також правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц, від 20 вересня 2018 року по справі №751/3840/15-ц, від 07 липня 2020 року по справі №712/8916/17. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження належними, допустимим, достатніми та достовірними доказами зазначені позивачем в його позові фактичні обставини спірних правовідносин сторін та заявлені позивачем в обґрунтування свого позову підстави, як то існування між сторонами зобов`язальних правовідносин з надання позивачем (виконавець комунальної послуги) та отримання і оплати відповідачем (індивідуальним споживачем) за адресою квартири, де зареєстроване місце проживання відповідача, житлово-комунальних послуг\~ послуг з теплопостачання, виконання позивачем свого обов`язку з надання вказаних послуг, а також невиконання відповідачем належним чином свого обов`язку з оплати таких послуг, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості. Сплату вказаної заборгованості на підставі укладеного між сторонами договору від 23 вересня 2022 року було розстрочено на 12 місяців до вересня 2023 року, однак і такий договірний обов`язок зі сплати реструктуризованого боргу відповідач не виконала належним чином, внаслідок чого в неї станом на 01 жовтня 2023 року існує непогашений борг в розмірі 49525,87 гривень. В цій частині позовні вимоги про стягнення зазначеного боргу суд вважає правомірними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, позовні вимоги про стягнення з відповідача на підставі ст.625 ч.2 ЦК України нарахованих за період з 01 жовтня 2016 року по 23 лютого 2022 року інфляційних втрат в розмірі 31195,51 гривень, а також 3% річних в розмірі 8022,17 гривень суд вважає такими, що задоволені бути не можуть. Правова позиція суду ґрунтується на тому, що позивач інфляційні втрати та 3% річних на суму боргу, який фактично виник внаслідок невиконання укладеного між сторонами договору про реструктуризацію боргу лише з жовтня 2023 року, нараховує за період з 01 жовтня 2016 року по 23 лютого 2022 року, тобто за період, коли такий борг за цим договором ще не існував, що є неможливим. Вирішуючи питання про можливість задоволення заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Застосування позовної давність можливе лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Спираючись на наведену вище правову позицію, враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку із необґрунтованістю та недоведеності таких позовних вимог, суд приходить до висновку про неможливість і задоволення заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до зазначеної частини позовних вимог. Щодо строків позовної давності відносно вимог, які суд вважає за можливе задовольнити, то слід відзначити наступне. За змістом ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.267 ч.ч.3, 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Нормою ст.261 ч.1 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ст.264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості з оплати ЖКП переривається у разі часткового погашення боржником відповідної заборгованості (постанова Верховного Суду від 22 січня 2019 року по справі №437/2726/13-ц). Таким чином, приймаючи до уваги, що між сторонами було укладено договір про реструктуризацію (розстрочення сплати) бору 23 вересня 2022 року, і після цього відповідач частково сплатила такий борг, зокрема, останній за часом платіж було здійснено нею 27 червня 2023 року (згідно відомостей з особового рахунку відповідача), суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальними послугами, яка виникла за період з 01 жовтня 2016 року по 01 вересня 2022 року, не сплив. Більш того, позивач у даній цивільній справі фактично просить стягнути заборгованість, яка виникла за згаданим договором про реструктуризацію (розстрочення сплати) бору від 23 вересня 2022 року, строк виконання зобов`язання відповідача за яким сплив лише у жовтні 2023 року, що взагалі робить неможливим пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на дату подання даного позову до суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: partial