Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

Заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Олексія Денисюка, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (далі - позивач), звернувся до суду з позовною заявою про конфіскацію земельної ділянки, яка перебуває у власності [PERSON] , (далі - відповідачка). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилається на те, що у приватній власності [PERSON] перебувала земельна ділянка з кадастровим номером 3222784801:00:006:0059 площею 0,2014 га, що розташована в межах с. Мотижин Бучанського району Київської області, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 605942, виданого Макарівським районним відділом земельних ресурсів Київської області 20.07.2007 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.12.2006 року № 14690. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті спадщину прийняла [PERSON] , яка є громадянкою російської федерації, та на вказану вище земельну ділянку отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. На підставі даного свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] зареєструвала в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 0,2014 га сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 3222784801:00:006:0059 (номер відомостей про речове право 38415325 від 29.09.2020 року, індексний номер рішення про державну реєстрацію права 54313084 від 29.09.2020). Відповідно до відомостей Поземельної книги, що була відкрита 20.01.2016 року на земельну ділянку з кадастровим номером 3222784801:00:006:0059, земельна ділянка досі має цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства. Згідно листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 15.05.2023 року№ 8010.6.1-17417/80.2-23 [PERSON] залишається громадянкою російської федерації. Таким чином, громадянка російської федерації [PERSON] у вересні 2020 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Макарівської ОТГ Бучанського району Київської області та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначив, що враховуючи те, що відповідачка отриману у спадок земельну ділянку, добровільно упродовж встановленого законодавством річного строку не відчужила, а тому вона підлягає конфіскації. Враховуючи викладене, позивач просить суд конфіскувати у громадянки російської федерації [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , земельну ділянку з кадастровим номером 3222784801:00:006:0059, площею 0,2014 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану в с. Мотижин Бучанського району Київської області, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.09.2020 року, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 54313084, на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (код ЄДРПОУ 39817550). Також позивач просив суд стягнути з відповідачки на користь Київської обласної прокуратури, адреса: м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2; судовий збір за наступними реквізитами: одержувач коштів - Київська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02909996, банк одержувача - Держказначейська служба України, м. Київ, МФО 820172, рахунок отримувача - UA028201720343190001000015641. Ухвалою суду від 20.07.2023 року позовну заяву заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області Олексія Денисюка, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд ухвалено справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.11.2023 року (яке було відкладено на 30.11.2023 року), встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с.54). Ухвалою суду від 30.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 14.12.2023 року (а.с.68), яке було відкладено на 28.12.2023 року. У судовому засідання 28.12.2023 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка [PERSON] , у судові засідання 14.12.2023 року та 28.12.2023 року не з`явилась, причини неявки не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Так, судова повістка про виклик до суду, яка була надіслані відповідачці за адресою її реєстрації (а.с.52-53), повернулась до суду без вручення з відміткою на конверті «за закінченням встановленого строку зберігання» (поштове відправлення №0600236599580, а.с.76-77), що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та з урахуванням вимог п. 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270, вважається належним повідомленням особи про час та місце розгляду справи у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку. Крім того, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідачка про розгляд справи була повідомлена через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (а.с.74, 80), останнє повідомлення розміщене на сайті 14.12.2023 року (а.с.80), а тому з цієї дати особа вважається повідомленою про час і місце розгляду справи. Відповідно протягом встановленого судом строку відповідачка відзиву на позов не подавала, а тому суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів. Ухвалою від 28.12.2023 року суд постановив здійснювати заочний розгляд справи (а.с.84). Суд, заслухавши думку прокурора, дослідивши письмові матеріали, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст.56 ЦПК України прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами у визначених законом випадках. Представництво прокурором інтересів держави в суді відповідно до ч. 1, ч. 3, ч. 4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. В силу ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Так, в обґрунтування щодо представництва в суді прокурор зазначив наступне. Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України №15 від 14.01.2015 року, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Підпунктами 42 пункту 4 вищевказаного Положення, передбачено, що Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Держгеокадастр реалізує надані йому повноваження самостійно та через територіальні органи. Згідно п. 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, затвердженого наказом Держгеокадастру від 23.12.2021 року №603, Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області (далі - Управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Відповідно до підпункту 33 пункту 4 даного Положення, Управління подає позов про конфіскацію земельної ділянки у випадках, визначених законом. Враховуючи вказане, Києво-Святошинською окружною прокуратурою до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області скеровано запит від 07.04.2023 року №55-2410вих-23 для встановлення вжитих та запланованих вказаним органом заходів з метою конфіскації у [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка не була відчужена нею протягом року (а.с.41-43). Згідно відповіді Управління від 04.05.2023 року №10-10-0.62-4067/2-23, вказаний орган до суду не звертався та в найближчий час не планує звертатися до суду з позовом про конфіскацію земельної ділянки, внаслідок відсутності видатків на сплату судового збору (а.с.44-47). У відповідності до абзацу 2 ч. 4 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру» прокуратурою повідомлено Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про вжиття представницьких повноважень в його інтересах (а.с.48). Тож, обґрунтування наведені прокурором в позові щодо представництва в суді суд вважає достатніми для його звернення у суд, оскільки порушуються питання захисту інтересів держави, і інші державні органи не здійснили ефективний захист інтересів держави щодо захисту її майнових прав. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №8-709 (спадкова справа №558/2020), виданого 29.09.2020 року [PERSON] державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі ст.1261 Цивільного кодексу України, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1939 р.н., яка померла [INFO] , є її дочка - громадянка російської федерації [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ), яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки загальною площею 0,2014 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222784801:00:006:0059, яка належала померлій на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №605942, виданого Макарівським райвідділом земельних ресурсів 20.07.2007 року на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.12.2006 року №14690 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010733000213. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Право власності на земельну ділянку підлягає державній реєстрації (а.с.39). Згідно інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №328352345 від 06.04.2023 року, на підставі вказаного вище Свідоцтва про право на спадщину за законом №8-709 від 29.09.2020 року за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), громадянкою російської федерації, зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,2014 га з кадастровим номером 3222784801:00:006:0059; номер відомостей про речове право 38415325 від 29.09.2020 року; індексний номер рішення про державну реєстрацію права 54313084 від 29.09.2020 року (а.с.14-15). Відповідно до відомостей Поземельної книги, що була відкрита 20.01.2016 року на земельну ділянку з кадастровим номером 3222784801:00:006:0059, земельна ділянка досі має цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства (а.с.19-38). Згідно листа Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 15.05.2023 №8010.6.1-17417/80.2-23 [PERSON] залишається громадянкою російської федерації (а.с.40). Однак, після набуття земельної ділянки у власність, відповідачка протягом року її не відчужила, будь-які зміни даних у державних реєстрах прав власності про це відсутні, як і дані щодо зміни (набуття) громадянства України. Відповідно до ст.1 Земельного кодексу України земля в Україні є національним багатством і перебуває під особливою охороною закону. Згідно п. «а» ч.1 ст.150 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення віднесено до категорії особливо цінних. У відповідності до ч. 1 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.130 ЗУ України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Відповідно до п. а ч.1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно п. в ч. 3 ст. 81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації таких прав. Право власності на земельну ділянку відповідачка набула з 29.09.2020 року після державної реєстрації речового права на нерухоме майно (а.с.14). Однак, у подальшому й по даний час земельну ділянку нею самостійно не відчужено, чим безпідставно порушено річний строк, установлений ч. 4 ст. 81 Земельного кодексу України. Згідно пункту «е» ч. 1 ст. 140 Земельного кодексу України однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до п. «в» ч. 1 ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст.145 ЗК України у разі, якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Оскільки відповідачка протягом року з часу переходу права власності на земельну ділянку її не відчужила, то право власності на зазначену земельну ділянку слід примусово припинити, шляхом конфіскації. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 року (справа №6-92 цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Відповідно до ст.348 ЦК України якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. У відповідності до ч. 4 ст.145 ЗК України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Статтями 13,14 Конституції України визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками визначаються законами. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. ст.319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені і нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Частиною 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Згідно п.п. «д», «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України, підставою припинення права власності на земельну ділянку є конфіскація за рішенням суду. Відповідно до ч. 1, 2ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Разом з тим, відповідно до п. «в» ч.1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Також п. 10 ч. 1ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі конфіскації. Частиною 5 ст. 41 Конституції України встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Згідно ч. 4 ст. 145 ЗК України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Враховуючи вказані вище обставини справи та законодавство, яке регулює земельні правовідносини та право власності на землю, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають повному задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати у розмірі 2684,00 грн. сплаченого судового збору (а.с.13).

Outcome: approved