Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Печеніжинської селищної ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 червня 2006 року позивач [PERSON] зареєстрував шлюб із відповідачем [PERSON] (д.п. Кучирин) у виконавчому комітеті Печеніжинської селищної ради, актовий запис №11. Від вказаного шлюбу у сторін народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення в суд з позовом про розірвання шлюбу є те, що у сторін зовсім різні характери та погляди на життя, що спричинило між ними повне непорозуміння, всі намагання зберегти сім`ю позитивних результатів не дали. Позивач та відповідач роками пробували сформувати міцну сім`ю, а також усунути всі непорозуміння між ними, про те, такі результати не дали жодних бажаних результатів. Спільних інтересів у сторін не має, що призвело до того, що між ними втрачені почуття один до одного, шлюб носить виключно формальний характер, а тому його слід розірвати. Позивач зазначив, що фактично рік з відповідачем проживають окремо, спільного побуту та господарства не ведуть, розпоряджаються окремо своїми коштами та майном. Відповідач на даний час знаходиться на території Республіки Чехії, де й планує залишитись для подальшого проживання. Вважає, що примирення між ними неможливе, адже це буде суперечити як його інтересам, так і інтересам позивача. Зазначив, що з огляду на те, що у сторін є спільні неповнолітні діти від вказаного шлюбу, тому розірвати шлюб в позасудовий спосіб є неможливим. Вважає, що відповідач не заперечуватиме щодо розірвання шлюбу. На даний час, за спільною згодою між батьками, склалася така ситуація, що старший син [PERSON] проживає разом із відповідачкою на території Республіки Чехія, а молодший син [PERSON] проживає разом із позивачем. Вказав, що він займається вихованням та утриманням молодшого сина, а відповідачка займається вихованням старшого сина. Оскільки син [PERSON] вже досягнув п`яинадцятирічного віку, то з врахуванням положень ч.3 ст.1620 СК України вправі самостійно обирати своє місце проживання. Так, сином було прийнято рішення про те, що він бажає залишитись на проживання разом із відповідачем на території Республіки Чехія. Вважає, що молодшого сина [PERSON] слід залишити на проживання із батьком - [PERSON] , з врахуванням наступного. Позивач вказує, що він забезпечений житлом, має постійний та достатній дохід, адже працює на посаді експедитора у ТОВ «ЕКОПРОДВІН», а також всі необхідні умови для гармонійного розвитку та виховання молодшого сина [PERSON] . Ніколи раніше не притягався до кримінальної відповідальності, не має шкідливих звичок. Має закінчену вищу освіту. З моменту закінчення вищого навчального закладу безперервно працював на різних відповідальних роботах та посадах. У всіх колективах зарекомендував себе позитивно. Окрім цього, син [PERSON] відвідує школу у селищі Печеніжин, є слухняним та старанним учнем, має тут багато друзів, з якими активно проводить своє дозвілля, а тому не бажає змінювати своє місце проживання та виїжджати для подальшого проживання закордон. При цьому, беззаперечним є той факт, що переїзд за кордон дитини у такому юному віці може негативно відбитись на психіці дитини, адже в силу свого віку психіка сина [PERSON] все ще активно формується, а тому його переїзд для подальшого проживання з акордон у зовсім чуже та нове соціальне та культурне середовище може викликати у нього стрес, внутрішню тривогу, апатію або інші негативні наслідки. Вказав, що дбає про дітей, є турботливим та люблячим батьком, намагається дати дітям все найкраще. На противагу цьому, відповідач по справі планує будувати своє особисте життя за кордоном. Вважає, що відповідач не буде заперечувати проти залишення молодшого сина [PERSON] на проживання із позивачем. Просить, шлюб зареєстрований 17 червня 2006 року між ним позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у виконавчому комітеті Печеніжинської селищної ради, актовий запис №11- розівати; малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу залишити на проживання з ним батьком [PERSON] ; неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу залишити на про живання з матір`ю [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати за розгляд вказаної цивільної справи. Позивач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив справу вирішувати без його участі. Позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про місце і час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала. Від представника Служби у справах дітей Печеніжинської селищної ради надійшла заява, в якій він просив розгляд даної справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав та не заперечив щодо задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони зареєстрували шлюб 17 червня 2006 року у селищі Печеніжин Коломийського району Івано-Франківської області, актовий запис №11, що стверджується свідоцтвом про шлюб, виданого виконкомом Печеніжинської селищної ради серія [NUMBER] 17 червня 2006 року (а.с.8). Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії серія [NUMBER] від 05 серпня 2007 року (а.с.12) та малолітнього [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії серія [NUMBER] від 17 травня 2011 року (а.с.9) Згідно з ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, оскільки у сторін зовсім різні характери та погляди на життя, що спричинило між ними повне непорозуміння, всі намагання зберегти сім`ю позитивних результатів не дали. Спільних інтересів у сторін не має, що призвело до того, що між ними втрачені почуття один до одного, шлюб носить виключно формальний характер. Подальше збереження сім`ї суперечить інтересам сторін Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем і відповідач щодо розірвання шлюбу не заперечує. Таким чином, встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися вони не бажають, тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а збереження шлюбу є недоцільним, то позовні вимоги в цій частині подлягають до задоволення. У порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей, то з цього приводу слід зазначити наступне. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша та четверта статті 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз змісту вказаних норм свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків. (ст. 160 СК України). І тільки у випадку наявності спору між батьками та/або дитиною щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161СК України). Факт відсутності між батьками дитини спору щодо місця проживання дитини вбачається також і зі змісту висновку Виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради (затверджений Рішенням №270 від 20 листопада 2023 року «Про затвердження та надання висновку про визначення проживання місця дитини [PERSON] [INFO] ) про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.54-55) Відтак, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Фактично у даному випадку спір щодо місця проживання дитини ініційований батьком дитини, з яким дитина, з його пояснень, і так фактично проживає, і від якого мати дитини не вимагає зміни її місця проживання. Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею, як матір`ю, суду не надала. За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання дитини [PERSON] , який, з його пояснень, фактично проживав і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо його місця проживання, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити його місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою. В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] з матір`ю [PERSON] , то таке є недоцільним, оскільки відповідно до ч.3 ст.160 СК України неповнолітній самостійно визначив своє місце проживання разом із матір`ю, так як йому вже виповнилось 15 років. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що вимоги про визначення місця проживання [PERSON] заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей не підлягають задоволенню у звязку з відстутністю між сторонами спору щодо місця проживання дітей. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої в даному випадку сплачений судовий збір слід стягнути з відповідача в користь позивача пропорційно задоволеним вимогам. На підставі наведеного та

Outcome: approved