Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті з 27.09.2021 року по 11.06.2023 року аліментів за минулий період на утримання дітей - [PERSON] та [PERSON] у розмірі 88 531,05 грн та судові витрати, які полягають в оплаті послуг адвоката у розмірі 7 000,00 грн. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що з 18.07.2009 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох синів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 27.09.2021 року шлюб між ними було розірвано. З 2022 року, через ведення активних бойових дій і тимчасової окупації території України вона разом з дітьми вимушена була переїхати в Ірландію . Їх син [PERSON] відвідує місцеву школу в Ірландії та вона активно приймає участь у його житті. Відповідач не телефонує дітям, не цікавиться їх життям, матеріальної допомоги не надає та ухиляється від виконання своїх обов`язків, хоча є особою працездатного віку та не має на утриманні інших неповнолітні дітей чи не працездатних осіб. Вона намагалась вжити заходів щодо одержання аліментів та заключила нотаріально посвідчений договір, але позивач не хотів завіряти його нотаріально, також усно по телефону та в мобільному додатку вимагала сплатити аліменти за минулий період. Відповідно до судового наказу Святошинського районного суду м.Києва з відповідача з 12.06.2023 року на її користь стягуються аліменти на утримання їх дітей. З 27.09.2021 по 11.06.2023 року відповідачем було здійснено шість платежів на загальну суму 11 48,25 грн, що свідчить про те, що відповідач розумів необхідність сплати аліментів, але безпідставно перестав утримувати своїх дітей, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.07.2023 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 25-26). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 року відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 28). Ухвалами судді Святошинського районного суду м. Києва від 06.09.2023 року та 04.10.2023 року клопотання про зупинення провадження у справі залишено без задоволення (а.с. 43-44, 87-88). Відповідачу [PERSON] ухвала Святошинського районного суду м.Києва про відкриття провадження у справі від 11.07.2023 року та копія позовної заяви з додатками направлялась на його адресу реєстрації, яку він отримав 12.09.2023 року. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав. Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 18.07.2009 року (а.с. 11), від якого у сторін народились діти - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 02.03.2010 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.07.2018 року (а.с. 10, 12). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.8-9). Судовим наказом від 13.06.2023 року виданим Святошинським районним судом м. Києва з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 12.06.2023 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. У частині 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сімейний кодекс України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною другою статті 191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такою вимогою чи на адресу його місця роботи тощо. Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач, ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Також належними та допустимими доказами того, що позивачка вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення у різні органи щодо встановлення дійсного розміру його зарплати, тощо. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. На що неодноразово звертав увагу Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18. Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачем суду не надано у відповідності до вимог ч. 2 ст. 191 СК України, ч. 1 ст. 81 ЦПК доказів того, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Тому суд не має правових підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час. Доводи позивача про те, що позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогами надавати кошти на утримання синів та відповідач сплатив за період з 27.09.2021 року по 11.06.2023 року кошти у розмірі - 11 448,25 грн, як на обставину, яка б свідчила про ухилення його від обов`язку на утримання дитини, суд оцінює критично та не приймає, оскільки на підтвердження цих обставин не надала суду жодних належних доказів у розумінні положень ст. 76 ЦПК України, а навпаки підтверджує те, що відповідач не мав умислу на ухилення від сплати аліментів, натомість періодично перераховував кошти на утримання дітей. За загальним правилом, визначеним СК України, є недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів з особистих мотивів. Таким чином, враховуючи наведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню, оскільки вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідача, та дій останнього, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами.

Outcome: dismissed