Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-02 00:00:00

В грудні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 19 червня 1973 року був прийнятий на роботу на Пенізевицький щебневий завод № 6 Південно-Західної залізниці (на даний час Виробничий підрозділ «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на посаду майстра, а з 7 липня 1994 року призначений директором даного підприємства. На підставі наказу № 37/ос від 23 травня 2012 року ДП «Управління промислових підприємств Укрзалізниці» 24 травня 2012 року його (позивача) було звільнено з роботи. 16 лютого 2021 року йому (позивачу) стало відомо, що на день звільнення роботодавець недорахував та не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 13 257,27 грн., так як сума компенсації з врахуванням лікарняних листів за період з 4 січня 2012 року по 27 квітня 2012 року становить 77 683,32 грн., в той час як йому була виплачена така компенсація в сумі 64 426,05 грн. Тому просив стягнути з АТ «Українська залізниця» на свою користь грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 13 257,27 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 24 грудня 2021 року в розмірі 761 645,56 грн. 13 грудня 2022 року відповідач надав відзив на позов, яким позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на здійснення повного розрахунку з позивачем, виходячи з наявних на підприємстві документів, листки ж непрацездатності, на які посилається позивач, на даний час не збереглися, а тому здійснити перерахунок компенсації за невикористані відпустки неможливо. Позивач надав до суду відповідь на відзив, яким вважав заперечення відповідача щодо позову необгрунтованими та бездоказовими. Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, викладене підтвердили, уточнили, що згідно розрахунку позивача середній заробіток за час затримки розрахунку слід обраховувати, виходячи з його середньоденного розміру 288,42 грн., внаслідок чого загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки складе 702 591,12 грн., однак, не заперечували щодо обрахунку середнього заробітку на підставі довідки, наданої відповідачем. Представник АТ «Українська залізниця», в тому числі і третіх осіб - філії «Центр управління промисловістю» АТ «Укрзалізниця», виробничого підрозділу «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця», які не є самостійними юридичними особами, [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач з 19 червня 1973 року був прийнятий на роботу на Пенізевицький щебневий завод № 6 Південно-Західної залізниці, який за наказом Міністерства транспорту від 12 листопада 2006 року було перейменовано на відокремлений структурний підрозділ «Пенізевицьке кар`єроуправління» ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» (на даний час Виробничий підрозділ «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» на посаду майстра, а з 7 липня 1994 року призначений директором даного підприємства. За наказом начальника ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» № 37/ос від 23 травня 2012 року позивача [PERSON] було звільнено з посади директора Пенізевицького кар`єроуправління ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» з 24 травня 2012 року у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності за п. 5 ст. 40 КЗпП України. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи (т. 1 а.с.8-10) та визнаються сторонами. При звільнені з позивачем було здійснено розрахунок, в тому числі нараховано та виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 64 426,05 грн., виходячи з середньоденного заробітку в розмірі 183,55 грн. за 351 день відпустки, що підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.13,174,205) та визнається сторонами. Як вбачається з копії виписки з реєстру про відшкодоване матеріальне забезпечення по тимчасовій непрацездатності Пенізевицькому кар`єроуправлінню ДП «Управління промислових підприємств Державної адміністрації залізничного транспорту України» згідно поданих заявок-розрахунків (реєстр «Аналіз заяв»), наданої Малинською міжрайонною виконавчою дирекцією Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 7 грудня 2016 року, вказаному кар`єроуправлінню на підставі заяв, поданих ним 25 травня 2012 року та 5 липня 2012 року, було перераховано відшкодування за листами непрацездатності [PERSON] за період з 4 січня 2012 року по 31 травня 2012 року в загальній сумі 25 894,49 грн. і дані кошти не були враховані при розрахунку належної позивачу до виплати компенсації за невикористані ним відпустки (т.1 а.с.11-13, т.2 а.с.74-75). Згідно копії листа виробничого підрозділу «Пенізевицький кар`єр» філії «Центр управління промисловістю» АТ «Українська залізниця» від 16 лютого 2021 року з врахуванням лікарняних за вищезазначений період сума грошової компенсації позивачу за невикористану відпустку становить 77 683,32 грн., виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 221,32 грн. за 351 день відпустки (т.1 а.с.11-12). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Як встановлено судом, при звільненні позивача з роботи йому було виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 64 426,05 грн., в той час, як розмір належної до виплати компенсації становив 77 683,32 грн., тобто, недоплачено 13 257,27 грн. (77 683,32 грн. - 64 426,05 грн.) і дані кошти позивачу до цього часу не перераховані. За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, суд визнає за необхідне, задовольняючи в цій частині позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати компенсації за невикористані дні відпустки у вказаній сумі 13 257,27 грн. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц. Як встановлено судом, в день звільнення [PERSON] була здійснена виплата усіх належних сум, за винятком частини компенсації за невикористані відпустки в сумі 13 257,27 грн. і дані кошти з вини відповідача до цього часу не виплачені, незважаючи на неодноразові звернення позивача з даного приводу до підприємства. Водночас, Верховний Суд у своїй постанові № 569/11319/19 від 9 червня 2021 року зазначив, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, в межах позовних вимог, з 25 травня 2012 року по день звернення до суду 24 грудня 2021 року. Середній заробіток працівника за час затримки розрахунку при звільненні слід визначати за правилами, передбаченими пунктами 2, 8 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100 з послідуючими змінами. Як вбачається з наданої відповідачем довідки, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням становила 288,16 грн. (т.2 а.с.123), а число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком, - 2403 дні. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 травня 2012 року по 24 грудня 2021 року включно становить 692 448,48 грн. (288,16 грн. х 2403 робочих дні). Позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за вказаний період в сумі 761 645,56 грн., виходячи з розміру середньоденного заробітку в розмірі 221,32 грн., обрахованого за 12 місяців його роботи перед звільненням, що суперечить положенням Порядку № 100. В послідуючому позивачем надано розрахунок середньої заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, за яким сума відшкодування середнього заробітку за час затримки склала 702 591,12 грн., виходячи із середньоденного його розміру 288,42 грн. (т.2 а.с.108), проте, в судовому засіданні позивач погодився з розрахунком середньоденного заробітку, наданого відповідачем. Однак, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості (13257,27 грн.), характером цієї заборгованості (недоплачена компенсація за невикористані відпустки в зв`язку з невключенням до обрахунку виплат за лікарняними листами), діями позивача та відповідача (позивач тривалий час (більше дев`яти років) не звертається до суду для поновлення його порушених прав), суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат в сумі 18 730,40 грн., яка становить середній заробіток за три місяці перед зверненням позивача до суду за період з 24 вересня 2021 року по 24 грудня 2021 року (288,16 грн. х 65 р/д). За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає, за необхідне задовольняючи в цій частині позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 18 730,40 грн. Зважаючи на викладене, в іншій частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в позові необхідно відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1073 грн.

Outcome: partial