Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 серпня 2017 року [PERSON] звернувся до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону задля лікування та зокрема проведення операції з видалення енходроми правої стопи з подальшою кістково пластикою. Однак, як зазначає позивач, неналежне виконання лікарями Військово-медичного клінічного центру Південного регіону своїх професійних обов`язків, призвело до настання негативних наслідків [PERSON] . Так, внаслідок численних медичних оглядів, оперативних втручань, [PERSON] витрачено 340 438,19 грн. на лікування. На підставі викладеного. Просив стягнути з відповідача суму моральних збитків у розмірі 5 000 000,00 грн. та суму матеріальних збитків у сумі 340 438,19 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 серпня 2020 року матеріали цивільної справи були передані для розгляду по суті судді Свяченій Ю.Б. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. 09 листопада 2020 року від Військово-медичного клінічного центру Південного регіону надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] . Представник відповідача позовні вимоги не визнає вважає їх необгрунтованими та такими що не відповідають обставинам справи. Так, сторона відповідача вказує, що [PERSON] не виконано рекомендованих консультацій та проведення дослідження, що свідчить про безвідповідальне ставлення позивача. Окрім того, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами вину Військово-медичного клінічного центру Південного регіону в постановці невірного діагнозу, тож у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. 23 листопада 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив у якій зазначено, що викладене у відзиві не відповідає дійсності та спростовується матеріалами позовної заяви. зокрема, при проведенні перегляду гістологічних препаратів за 08 серпня 2018 рік центром від 29.04.2020 р. злоякісне утворення було наявне на початкових етапах, що підтверджує вину лікарів лабораторії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону. 30 листопада 2020 року від представника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону до суду надійшли заперечення у яких сторона відповідача зазначає, що у відповіді на відзив позивач вказує, що його лікарем був [PERSON] , але це не відповідає дійсності. Так, згідно медичної карти стаціонарного хворого ( [PERSON] ) № 11504/1069 від 26.07.2018 лікуючий лікар позивача був [PERSON] . Окрім того, при зверненні до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону позивачем не було надано повної інформації щодо стану свого здоров`я та не попередив лікуючого лікаря про результати попередніх досліджень. 15 грудня 2020 року до суду надійшла відповідь на заперечення від позивача у яких останній вказує на доведеність ним позовних вимог, та натомість необґрунтованість наданих стороною відповідача заперечень. 31 березня 2021 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси до участі у справі залучено третю особу - [PERSON] . Ухвалою суду від 01 червня 2021 року по справі призначено медичну (комісійну) експертизу та зупинене провадження по справі до проведення експертизи. 06 липня 2022 року провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року здійснено заміну сторони позивача у порядку процесуального правонаступництва у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, про відшкодування матеріальної шкоди на [PERSON] . Судом встановлено, що [PERSON] (далі по тексту - пацієнту), правонаступником якого є позивач, було проведено та підписане гістологічне дослідження № 9175-9180 від 08 серпня 2018 року. 26 вересня 2019 року [PERSON] був звільнений з ВМКЦ за власним бажанням, тому враховуючи те, що предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, тому, суд вважає що рішення по даній справі стосуватиметься прав [PERSON] та [PERSON] який є лікарем, що робив операцію [PERSON] , з видалення енходроми правової стопи з подальшою кістковою пластикою. 09 серпня 2023 року до суду надійшла позовна від [PERSON] до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про відшкодування матеріальної шкоди в обґрунтування позову позивач зазначив, що внаслідок надання Військово-медичним клінічним центром Південного регіону медичних послуг неналежної якості та встановлення помилкових результатів аналізів, у пацієнта, правонаступником якого є позивач, відбулось прогресування хвороби, яке можна було попередити у випадку належного виконання відповідачем своїх обов`язків. Наслідки хвороби спричинили нераціональне витрачання позивачем життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних та матеріальних ресурсів, які дотепер вимагають компенсаторних зусиль для їх подолання. З огляду на викладене позивач просить стягнути завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 486 703 грн. 56 коп. 14 вересня 2023 року залучено до участі по цивільній справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] та [PERSON] по цивільній справі за позовом [PERSON] до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про відшкодування матеріальної шкоди . В судовому засіданні позивач - [PERSON] та представник позивача адвокат Поляков О.О. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] , та представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору просили відмовити у задоволенні позовних вимог, внаслідок їх безпідставності та необґрунтованості. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] , правонаступником якого є позивач, було проведено та підписане гістологічне дослідження № 9175-9180 від 08 серпня 2018 року. Внаслідок надання Військово-медичним клінічним центром Південного регіону гістологічного дослідження яке не встановило шкідливих клітин у відібраних зразках, у [PERSON] , правонаступником якого є позивач, відбулось прогресування хвороби, яке в подальшому призвело до смерті пацієнта, яке можна було попередити у випадку своєчасного виявлення шкідливих клітин у відібраних зразках. В процесі судового розгляду було призначено судово-медичну (комісійну) експертизу, на вирішення якої були поставлені питання: Чи було наявне онкологічне захворювання у [PERSON] до звернення до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону за медичною допомогою? Чи правильно з початку звернення (26 липня 2018 року) Військово-медичним клінічним центром Південного регіону було встановлено діагноз [PERSON] .? Чи в повному обсязі здійснювалось лікування [PERSON] .? Чи всі необхідні медичні дослідження було проведено [PERSON] .? Чи правильно було постановлено діагноз - хондросаркома кістки високого ступеня злоякісної G3, що рецидивує в м`яких тканинах? Чи в повному обсязі здійснювалось лікування [PERSON] .? Чи всі необхідні медичні дослідження було проведено після встановлення діагнозу хондросаркома кістки високого ступеня злоякісності G3, що рецидивує в м`яких тканинах? Якщо лікування [PERSON] здійснювалось не в повному обсязі, в чому це полягало? Чи наявний причинно-наслідковий зв`язок між діями Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (неправильним лікуванням, проведенням не в повному обсязі медичних досліджень, встановленням неправильного діагнозу) та наслідками, які настали для здоров`я [PERSON] .? Наскільки складна для гістологічної діагностики хондросаркома: особливості гістологічної будови, характерний вік пацієнтів, характерна локалізація? Наскільки важливим в даному випадку було своєчасне повне обстеження [PERSON] , у тому числі своєчасне проведення імуногістохімічного дослідження пухлини? Наскільки висока імовірність, що вторинне ураження легень (якщо воно є) не з`явилося одночасно із первинними проявами захворювання у липня 2017 року (до звернення до ВМКЦ Південного регіону)? Наскільки неповноцінна інформація про стан здоров`я, надана [PERSON] лікареві, що його лікував у ВМКЦ ПР, мала фатальні наслідки для самого пацієнта? Проведення експертизи було доручено Одеському обласному бюро судово-медичної експертизи (65082, м. Одеса, пров. Валіховський, 4). Згідно висновків експертизи, причинно-наслідковий зв`язок між діями Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (неправильним лікуванням, проведенням не в повному обсязі медичних досліджень, встановленням неправильного діагнозу) та наслідками, які настали для здоров`я [PERSON] - відсутній. Встановлені обставини вказують на те, що права позивача не були порушенні відповідачем, оскільки позивач самостійно користується наданими правами у порядку встановленому законодавством. Також, позивач, вимоги щодо матеріальної шкоди, обґрунтовує тією обставиною що внаслідок проведенням не в повному обсязі медичного дослідження з боку Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, [PERSON] , правонаступником якого є позивач, був змушений звертатись до інших закладів охорони здоров`я для додаткового обстеження та лікування. Основи законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 року №2801-ХІІ містять положення, в яких закріплено основні принципи охорони здоров`я, права та обов`язки громадян України у сфері охорони здоров`я, гарантії реалізації права на охорону здоров`я та його державний захист. Відповідно до статті 8 Основ законодавства про охорону здоров`я, Держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров`я медичної допомоги. В той же час, стаття 38 Основ законодавства про охорону здоров`я вказує, що кожний пацієнт має право на вільний вибір лікаря і закладу охорони здоров`я. [PERSON] , правонаступником якого є позивач, скористався своїм правом гарантованим статтею 38 Основ законодавства про охорону здоров`я та самостійно обирав заклади охорони здоров`я, у яких проходив дослідження та лікувався. Доказами, що містяться в матеріалах справи підтверджується, що для досліджень та отриманням медичної допомоги, [PERSON] , правонаступником якого є позивач, свідомо обирались заклади охорони здоров`я, які надають платні послуги. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди не підлягають задоволенню. Одночасно, відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Стаття 8 Основ законодавства про охорону здоров`я визначає, що у разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, статтею 1166 ЦК України визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст.22 ЦК України встановлено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальні підстави відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, заподіяну їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Цивільно-правова відповідальність у сфері медичної діяльності - це вид юридичної відповідальності, який виникає внаслідок порушення у галузі майнових або особистих немайнових благ громадян у сфері охорони здоров`я і який полягає переважно в необхідності відшкодування шкоди. Ця відповідальність настає при порушенні медиками виконання своїх професійних обов`язків, унаслідок чого було заподіяно шкоду здоров`ю пацієнта. До особистих немайнових благ громадян, які безпосередньо пов`язані з медичною діяльністю, належать перш за все життя і здоров`я. Умови настання цивільно-правової відповідальності у сфері медичної діяльності: 1. Протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) медичного персоналу. 2. Заподіяння шкоди пацієнту. 3. Причинний зв`язок між протиправністю та настанням шкідливих наслідків. 4. Вина заподіювана шкоди. Протиправність - це наявність певного відхилення від правил (норм) надання медичної допомоги, порушення суб`єктивного права пацієнта. Протиправність може виражатись як у дії, так і в бездіяльності. Наприклад, під стандартизацією, яка запроваджується у практику охорони здоров`я, розуміють використання певних стандартів (протоколів) ведення хворих з тими чи іншими захворюваннями. Відхилення від таких стандартів у лікуванні захворювання, при настанні несприятливого результату, є протиправним і може розглядатись як одна з умов настання цивільно-правової відповідальності медичної установи. А порушення суб`єктивного права пацієнта може виражатись у недостатньому інформуванні його з боку медичного працівника про наступне медичне втручання, у результаті чого порушується суб`єктивне право пацієнта на поінформовану добровільну згоду на медичне втручання. Шкода - це матеріальні збитки, які виражаються у зменшенні майна потерпілого пацієнта і (або) зменшенні його нематеріального блага (життя, здоров`я). Різновидами шкоди як результату протиправного медичного втручання є: майнова (реальні втрати, неотримані доходи, витрати на харчування, лікування, догляд тощо); моральна (фізичні та моральні переживання пацієнта, який постраждав у результаті медичного втручання). Фізична шкода здоров`ю визначається відповідно до Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року. Майнова шкода визначається в результаті підрахунків втраченого заробітку, витрат на лікування, додаткове харчування, придбання ліків, догляд і таке ін. Іншими словами - це все ті витрати, які в пацієнта виникли у зв`язку із заподіянням йому шкоди, а також всі доходи, які потерпілий міг би точно отримати. Ці обставини повинні бути підтверджені документально. Витрати на лікарські засоби встановлюються на підставі чеків, товарних накладних, а за їх відсутності - за допомогою витягу з медичної карти стаціонарного (амбулаторного) хворого, де зазначено, які ліки призначались і потім застосовувались, та довідки з аптечного управління, де буде зазначено вартість ліків на ринку фармпослуг за певний місяць. Причинний зв`язок між протиправністю діяння та настанням шкідливих наслідків, як третя умова настання цивільно-правової відповідальності у сфері медичної діяльності полягає у встановленні реального зв`язку між діями лікаря і настанням негативних наслідків. Для встановлення причинного зв`язку вдаються до допомоги судово-медичної експертизи; коли мова йде про заподіяння смерті людини, то проведення експертизи обов`язкове. Вина заподіювана шкоди - характеризується особливостями, притаманними медичній діяльності. Лікувальна установа визнається винною, якщо встановлено вину її працівників у заподіянні шкоди здоров`ю пацієнта. Вина може бути виражена у формі умислу або необережності. Про умисел мова йде у випадках, коли медичний працівник усвідомлював протиправність дій, які здійснював, і бажав настання пов`язаного з цими діями результату. Необережна форма вини полягає у тому, що медичний працівник: а) передбачив настання шкідливих наслідків, але самовпевнено сподівався на їх відвернення; б) не передбачав настання шкідливих наслідків, хоча за необхідної уважності та завбачливості повинен був і міг передбачити ці наслідки. В листі Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства управління соціального, трудового та гуманітарного законодавства Міністерства юстиції України від 20.06.2011 р. «Відповідальність медичних працівників» вказано: «…цивільно-правова відповідальність-це своєрідний засіб забезпечення захисту особистих немайнових прав (життя і здоров`я) пацієнтів при наданні медичної допомоги. Переважна більшість позовів, що пред`являються пацієнтами до закладів охорони здоров`я (у тому числі до фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності, що займаються медичною практикою), є позовами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, спричиненого медичною допомогою неналежної якості. Відшкодування такої шкоди здійснюється відповідно до положень глави 82 ЦКУ. Обов`язковою умовою відповідальності за заподіяння шкоди є причинний зв`язок між протиправною поведінкою і заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності за шкоду здоров`ю необхідно, щоб така шкода була спричинена з вини заподіювача шкоди. Вина медичних працівників, як правило, виступає у формі необережності. Для звільнення від обов`язку відшкодувати шкоду здоров`ю заподіювач шкоди повинен довести, що вона сталася не з його вини. Суд, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до висновку що відсутній безпосередній причинний зв`язок та відсутня вина відповідача у заподіянні шкоди позивачу. Даний висновок суду ґрунтується на зібраних у справі доказах, наведених вище. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи аргументи, викладені сторонами по справі в судовому засіданні та у заявах по суті справи, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Документи, що долучені до матеріалів справи лише підтверджують факт, досліджень [PERSON] , захворювання, проведеного лікування та оплати медичних послуг [PERSON] як пацієнта, правонаступником якого є позивач. Не доведення тих чи інших обставин є підставою для відмови в задоволенні позову. В даному випадку позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи, покази експерта, не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повного та всебічного з`ясування обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed