Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

В січні 2023 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Шоста київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті сина - [PERSON] , позивачка 28.09.2021 звернулася до Шостої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої була заведена спадкова справа № 635/2021 щодо майна померлого [PERSON] , в тому числі частки квартири [ADDRESS] . Під час перевірки нотаріусом інформації стосовно спадкового майна, було виявлено, що на 1/3 квартири (частка що належала [PERSON] ) постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АК № 422852 від 28.06.2004, Відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, було накладено арешт. Зі змісту позовної заяви вбачається, що саме неможливість скасування арешту в позасудовому порядку зумовило звернення до суду із зазначеним позовом. 06.01.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 30.03.2023 у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно розпорядження керівника апарату Печерського районного суду м. Києва № 207 від 03.07.2023 справу №757/304/23-ц призначено до проведення повторного автоматизованого розподілу справи, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . Ухвалою від 05.07.2023 суддею Головко Ю. Г. прийнято справу до свого провадження, за правилами загального позовного провадження. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про час, дату і місце судового розгляду повідомлена належним чином, представником позивачки подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без участі представника Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ). Третя особа в судове засідання не з`явилася, про час, дату і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08.07.2021. Після смерті сина, Позивачка звернулася до Шостої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої 28.09.2021 відкрито спадкову справу № 635/2021. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.11.2022, державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке належало [PERSON] , померлому [INFO] . Зі змісту постанови вбачається, що підставою відмови у вчиненні нотаріальної дії стало те, що при перевірці відсутності заборони або арешту на майно, що належало для спадкодавця, згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, було виявлено арешт на майно, що належить [PERSON] , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.06.2004. Наявність обтяження майна також підтверджується приєднаною до позовної заяви копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02.09.2022. Відповідно до змісту листа від 11.10.2022 № 2516/16 наданого представнику позивачки у відповідь на його адвокатський запит вих. № 117-2609/22-1 від 28.09.2022, Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) повідомив, що в автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня інформація щодо боржника - [PERSON] . Згідно п.п.1, 3 Глави 13 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 (далі - Порядок №296/5) нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. За приписами п.п. 4.14, 4.15 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку №296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 4.17 п. 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку №296/5, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. З метою зняття арешту зі спадкового майна в позасудовому порядку, до моменту подання позовної заяви, позивачка зверталася до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту, в якій просила зняти арешт з нерухомого майна, що належало [PERSON] , а саме з 1/3 квартири [ADDRESS] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.06.2004. Листом від 19.12.2022 вих. № 110508 у задоволені заяви Печерським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) їй було відмовлено, з огляду на відсутність у відповідача відомостей про виконавче провадження, в рамках якого було винесено постанову про арешт майна серія та № АК № 422852 від 20.06.2004. В подальшому, в процесі розгляду справи, представником відповідача через підсистему Електронний суд ЄСІТС було подано клопотання від 07.12.2023, в якому серед іншого, зазначено, що в автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутня інформація щодо боржника [PERSON] , [INFO] , тому надати копію виконавчого провадження не є можливим. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця (ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України). Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Водночас, зі змісту ч. 5 ст. 1268 ЦК України вбачається, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво, отримане в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Тобто, закон передбачає конкретний перелік випадків, коли арешт знімається виконавцем, в інших випадках, арешт знімається судом. Наявність арешту, накладеного на майно спадкодавця перешкоджає позивачці, як спадкоємцю за законом, оформити спадщину, та стала підставою для відмови нотаріуса видати їй свідоцтво про право на спадщину. Верховний Суд у постанові від 22.03.2023 у справі № 463/6829/21-ц зазначив, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у гл. 29 ЦК України. Слід зауважити, що позивачка не є боржником у виконавчому провадженні, є спадкоємцем померлого сина, а тому вимоги про зняття арешту, саме в межах позовного провадження, узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеній у Постанові від 24.05.2021 у справі № 712/12136/18. Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Протоколу 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [GC], №33202/96, п. 107, ECHR 2000-I). У справі «Спорррінг і Льонрот проти Швеції» Європейський суд з прав людини звернув увагу, що принцип мирного володіння майном для держави означає не лише обов`язок утримуватися від дій, що можуть призвести до втручання у право особи на мирне володіння майном, а і певних позитивних дій, які необхідні та є умовами мирного володіння, що випливає з того, що держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (майже 20 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Викладені мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц. На теперішній час не можливо встановити підстави винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту на майно, або встановити будь-які інші обставини виконавчого провадження, з огляду на відсутність в Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) будь-яких його матеріалів, що підтверджується відповідями та листами, наданими самим Відповідачем. Водночас, наявність арешту перешкоджає позивачці, як спадкоємцю оформити право власності в порядку спадкування та отримати відповідне свідоцтво, чим порушуються її права та інтереси. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок про відсутність правових підстав для арешту зазначеного майна, а тому права позивачки підлягають судовому захисту, шляхом зняття арешту. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved