Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

[PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» м.Київ про відшкодування шкоди завданої смертю фізичної особи. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що [INFO] в с.Хлистунівка Городищенського району Черкаської області, на 172 км 8 пікеті, тепловоз серії ЧМЕЗ №5561 скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , яка від отриманих травм померла. Вказані обставини були підтверджені рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 04 березня 2022 року у справі №691/827/21, яке було змінено в частині розміру моральної шкоди постановою Черкаського апеляційного суду від 22 червня 2022 року. Факт наїзду поїздом на загиблу [PERSON] встановлено на стадії досудового розлідування, а між наїздом на загиблу тепловозом серії ЧМЕЗ №5561 та смертю останньої, наявний причинно-наслідковий зв`язок, що підтверджується довідкою про причину смерті загиблої. Власником тепловозу серії ЧМЕЗ №5561 є виробничий підрозділ «Локомотивне ДЕПО ім.Т.Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця». Машиніст вказаного тепловоза [PERSON] працює у виробничому підрозділі «Локомотивне ДЕПО ім.Т.Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується листом-відповіддю на адвокатський запит від АТ «Укрзалізниця» від 15 червня 2021 року №ЦЦтех-08/176. Неповнолітня [PERSON] втратила рідну матір - [PERSON] , найдорожчу людину, яку неможливо замінити, непоправно зруйновано найважливіший життєвий зв`язок, який не може бути поновлений. Важливу роль відіграє той факт, що [PERSON] стала сиротою у двохрічному віці, що свідчить не лише про особливий характер страждань, що дитина дуже сильно зв`язана з матір`ю, а й про глибину та тяжкість втрати. Діти в такому віці не здатні самостійно забезпечувати себе, а постійний контакт з матір`ю в дитинстві, в тому числі і годування, є необхідним для людини і не може не позначитися, як в дитинстві, так і в подальшому житті. Такий болючий емоційний і психічний удар складно переоцінити. Неповнолітня [PERSON] все дитинство, все життя буде жити без матері, фактично позбавлена можливості отримувати від матері любов, турботу, підтримку та піклування і жодні зусилля з її сторони не зможуть виправити ситуацію, що склалася. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, то він ніколи не може бути відновлений, остільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Стосовно характеру та обсягу страждань - емоції пов`язані зі смертю є особливими емоціями, які не можливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Важливим фактором при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди є те, що страждання, пов`язані зі смертю матері, є не одномоментними, а триваючими, тому втрата є непоправною подією. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 300000 грн., остільки такий розмір є розумним і справедливим і зможе частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. В зв`язку з вищевикладеним, прийняв рішення звернутися в суд за захистом прав та інтересів неповнолітньої дочки [PERSON] (а.с.1-4). Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 10 липня 2023 року відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче засідання з викликом сторін до суду, з наданням відповідачу часу для подачі відзиву, пред`явлення зустрічного позову (а.с.25). 21 серпня 2023 року, ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області підготовче провадження закрите, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.60). У судове засідання, позивач [PERSON] , який діє в інтересах малолітньої [PERSON] та представник позивача [PERSON] , повідомлені про судовий розгляд, що підтверджується трекінгами про вручення судових повісток особисто №1950203267128 від 10 листопада 2023 року і №0600236594588 від 14 грудня 2023 року, не з`явилися. Представник позивача надав клопотання від 24 жовтня 2023 року за вхідним №ЕП-2805/23 про проведення судового розгляду за відсутності позивача та представника, зазначивши на підтримання позовних вимог у повному обсязі (а.с.66). Представник відповідача АТ «Українська залізниця», інформований про слухання, не прибув, подав відзив на позовну заяву від 04 серпня 2023 року за вхідним №4063/23 у якому зазначив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Дійсно, [INFO] в с. Хлистунівка Городищенського району Черкаської області на 172 км. 8 пікет, тепловоз серії ЧМЕЗ № 5561 скоїв наїзд на [PERSON] , яка від отриманих травм померла. Фактично наїзд відбувся вагонами (приблизно між 5 і 6 вагонами), що підтверджується Актом службового розслідування від 25 листопада 2015 року №10, протоколом оперативної наради від 19 листопада 2015 року №ДНБТ 20/46, постановою слідчого про закриття кримінального провадження. За фактом настання даної події 16 листопада 2015 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015250110000529 та розпочато досудове розслідування. Постановою старшого слідчого від 19 січня 2016 року вище вказане кримінальне провадження було закрите. В постанові слідчого зазначено, що виїздом на місце пригоди та слідчими заходами встановлено, що на 172 км. 8 пікет залізничного перегону сполученням Хлистунівка-Городище Одеської залізниці виявлено труп жіночої статі, який розділений на дві частини. В ході огляду прилеглої території біля трупа виявили жіночу сумку з вмістом особистих речей потерпілої, документи на ім`я [PERSON] , [INFO] , пластикову пляшку з вмістом прозорої речовини з специфічним запахом алкоголю, скляну пляшку з вмістом слабоалкогольного напою закритою заводським способом. Також, в постанові слідчого зазначено, в подальшому під час з`ясування обставин смерті було встановлено, що [PERSON] порушуючи правила поведінки громадян на залізничному транспорті розпочала рух через залізничні колії, та мала намір пролізти між вагонами маневрового поїзда. Під час подолання перешкоди у вигляді залізничних вагонів, [PERSON] слухала музику з мобільного телефону через навушники, які знаходились в обох вухах. В цей час маневровий потяг розпочав рух і вона потрапила під колеса вагону. В результаті даного наїзду [PERSON] , згідно висновку медичної експертизи №131 від 17 листопада 2015 року отримала значні тілесні ушкодження небезпечні для життя, а в даному випадку спричинили смерть останньої. Згідно вказаної експертизи в крові [PERSON] виявлено етиловий спирт в концентрації 2,52 проміле, що відносно живої особи відноситься до сильного ступеня алкогольного сп`яніння. Враховуючи те, що [PERSON] померла внаслідок власної необережності та порушення загально прийнятих правил поведінки громадян на залізничному транспорті, кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. В протоколі оперативної наради при головному інженеру Шевченківської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці від 19 листопада 2015 року №ДНБТ 20/46 зазначено, що травмованою виявилася [PERSON] , яка під час зупинки маневрового складу намагалася не в установленому місці пролізти між автозчепами вагонів, приблизно між 5 і 6 вагонами. Наказом від 17 листопада 2015 року №ДНЮ-02/1230 Шевченківської дирекції залізничних перевезень, державного підприємства «Одеська залізниця», було створено комісію з розслідування смертельного травмування сторонньої особи [PERSON] , поїздом №6643, який стався 16 листопада 2015 року на 172 км ПК 8 колії №1 станції Хлистунівка. Комісією складено Акт службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті №10 від 26 листопада 2015 року. Згідно п.6 Акту встановлено, що 16 листопада 2015 року о 18 год. 13 хв. на 172 км ПК 8 колії №1 станції Хлистунівка, громадянка [PERSON] намагалася перейти колію не у встановленому місці, під вантажними вагонами поїзда і була смертельно травмована рухомим складом. Згідно п.8 Акту, причина нещасного випадку особиста необережність потерпілого, грубе порушення п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.9 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті», затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 22 листопада 2007 року № 1059, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2007 року за № 138/14645. Відповідно до п.18 Акту, згідно Висновку комісії, яка проводила розлідування є нещасний випадок з громадянкою [PERSON] , який стався внаслідок особистої необережності потерпілої. Так, згідно п. 2.1. Правил, пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо). Згідно п. 2.2. Правил, перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо). При наближенні поїзда до перону або платформи громадяни повинні стежити за звуковими сигналами, що подаються з локомотива, моторвагонного рухомого складу та іншого спеціального самохідного рухомого складу, уважно слухати оповіщення, що передаються по гучномовному зв`язку. Згідно п. 2.3. Правил, при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід. Пішоходам забороняється п.п. 2.5, 2.9, ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. На станціях і перегонах пролізати під вагонами і перелізати через автозчепи для переходу через колію. Факт порушення вищевказаних правил доведено постановою старшого Городищенського відділу поліції від 19 січня 2016 року про закриття кримінального провадження. Дана постанова про закриття кримінального провадження не оскаржувалась. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Машиніст діяв відповідно до вимог п.п. 16.38, 16.39 Правил технічної експлуатації залізниць України, які затверджені Наказом Міністерства транспорту України №411 від 20 грудня 1996 року та зареєстровані в Міністерстві юстиції України №50/1854 від 25.02.1997. У п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди, ч.2 ст. 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, у тому числі і моральну шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, ч.5 ст. 1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України. В даному випадку потерпіла грубо порушила вищезазначені Правила, згідно висновку медичної експертизи №131 від 17 листопада 2015 року, в крові [PERSON] виявлено етиловий спирт в концентрації 2,52 проміле, що відносно живої особи відноситься до сильного ступеня алкогольного сп`яніння, вона самостійно, під час подолання перешкоди у вигляді залізничних вагонів, слухала музику з мобільного телефону через навушники, які знаходились в обох вухах, тобто самостійно вчиняла дії під якими необхідно розуміти таку протиправну поведінку, коли потерпіла не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого наслідку, а саме потрапляння під поїзд, вагони. На відміну від автомобільного транспорту об`їхати потерпілу у поїзда такої можливості не має. Також, поїзд згідно своїх фізичних та технічних властивостей враховуючи масу та швидкість не може різко зупинитися, а тому має великий гальмівний шлях на який машиніст поїзда вплинути не може. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, ч.1 ст. 1167 ЦК України. Спеціальними у співвідношенні із наведеними нормами є положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, які визначають порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини, ч. 1 ст. 1188 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1188 ЦК України, шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з нормою ч. 1ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Аналіз положень ст. 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення у цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, у тому числі моральна, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо). Правило генерального делікту закріплено ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування цих норм є завдання моральної шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювана. За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювана. Обумовлені диспозицією ст. ст. 1187, 1188 ЦК України обставини відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювана, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювана. Стаття 1187 ЦК України, встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Слід зазначити, що обов`язок заподіювача шкоди по її відшкодуванню виникає за певних юридичних фактів, до яких належить: наявність моральної шкоди, неправомірні дії (бездіяльність) заподіювача, причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача і шкодою, що спричинена, вина заподіювача. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості їх відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити у рішенні відповідні мотиви, а відповідно до частини 2 статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. Крім того, позивачем не враховано вимоги Постанови Верховного Суду від 25 серпня 2020 року по справі №357/14357/17 у якій є посилання на судову психологічну експертизу, як на належний доказ в обгрунтуванні розміру стягнутої моральної шкоди. Також у описовій частині позовної заяви від 04 серпня 2021 року по справі №691/827/21 про стягнення моральної шкоди в зв`язку із смертю [PERSON] [INFO] , в інтересах її батьків [PERSON] та [PERSON] , представник позивачів адвокат Таргоній В.М., який підписував позовну заяву, описав, що [PERSON] із багатодітної сім`ї, проживала разом з батьками, допомагала їм доглядати молодших братів та сестру, і що в загиблої залишилась малолітня дитина і що вона тепер сирота. Аналогічні доводи описані як в рішенні Городищенського районного суду Черкаської області від 04 березня 2022 року по справі №691/827/21, так і в постанові Черкаського апеляційного суду від 22 червня 2022 року по даній справі. Черкаський апеляційний суд постановив апеляційну скаргу представників АТ«Укрзалізниця» задовольнити частково, рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 04 березня 2022 року змінити в частині розміру моральної шкоди, зменшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з АТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] та [PERSON] до 50 000,00 грн. на кожного позивача. Згідно поданого клопотання від 31 жовтня 2023 року за вхідним №ЕП-2865/23, просив судове засідання 11 листопада 2023 року та подальший судовий розгляд провести без участі представника відповідача, за наявними в матеріалах справи документами (а.с.75). Неявка учасників справи не перешкоджає судовому розгляду по суті, так як сторони повідомлені вчасно та належним чином. За таких обставин, суд, вважає, що у справі достатньо доказів для об`єктивного розгляду і слухає справу у їх відсутність. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, враховуючи належне повідомлення учасників процесу про судовий розгляд, лист представника відповідача про розгляд у відсутність сторони та відмову у задоволенні позову, дослідивши та оцінивши всі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі "Церква села Сосулівка проти України" Європейський Суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов`язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. "Голдер проти Об`єднаного Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції", рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36). Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. За правилами частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частина друга стаття 16 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом першим частини другої статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За змістом ч.ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно вимог ч.2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого. Як вбачається із матеріалів цивільної справи та встановлено в судовому засіданні із змісту вивчених і досліджених доказів, то згідно постанови слідчого СВ Городищенського ВП Смілянського ВП Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 19 січня 2016 року було закрито кримінальне провадження №12015250110000529, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. (а.с.6). Вказане кримінальне провадження було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування за подією, яка мала місце 16 листопада 2015 року. (а.с.6). Із постанови слідчого від 19 січня 2016 року, вбачається, що 16 листопада 2015 року, близько 18 години в с.Хлистунівка Городищенського району Черкаської області, [PERSON] , [INFO] , в порушення правил поведінки громадян на залізничному транспорті, здійснила перехід залізничних колій в невстановленому місці, а саме на 172 км 8 пікеті перегону сполученням Хлистунівка-Городище Одеської залізниці, та в подальшому мала намір пролізти між вантажними вагонами, в результаті чого потрапила під колеса вантажного потягу, який розпочав рухатися, і від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці (а.с.6). Свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Городищенського районного управління юстиції у Черкаській області від 20 листопада 2015 року, підтверджується, що [PERSON] , померла [INFO] у с. Хлистунівка Городищенського району Черкаської області (а.с.15). Згідно довідки про причину смерті № 140 від 17 листопада 2015 року, вказана причина смерті [PERSON] - пішохід травмований залізничним транспортом ( а.с.16). Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Власником тепловозу Серії ЧМЕЗ № 5561, є виробничий підрозділ «Локомотивне депо ім. Т.Шевченка» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська алізниця», машиністом вище вказаного тепловоза є [PERSON] , який працює у зазначеному виробничому підрозділі, що підтверджується відповіддю на запит адвоката АТ «Українська алізниця» від 15 червня 2021 року №ЦЦтех-08/176 (а.с.14). Відповідно до Наказу Шевченківської дирекції залізничних перевезень ДП «Одеська залізниця» від 17 листопада 2015 року №ДНЮ-02/1230, утворено комісію з розслідування нещасного випадку невиробничого характеру, який стався 16 листопада 2015 року на станції Хлистунівка, та яке слід провести у відповідності до Тимчасового порядку розслідування та обліку випадків травмування громадян залізничним транспортом на Одеській залізниці (а.с.47). Згідно п. 8 Акту службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України від 25 листопада 2015 року, вказана причина нещасного випадку - особиста необережність потерпілого, грубе порушення п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.9 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті», затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 22 листопада 2007 р. № 1059 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18.12.2007 р. за № 138/14645 (а.с.48-49). Зазначене підтверджується і Протоколом оперативної наради при головному інженері Шевченківської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці від 19 листопада 2015 року №ДНБТ 20/46 (а.с.50-51). Позивачем надано постанову Черкаського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у справі №691/827/21 за позовом [PERSON] та [PERSON] до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, завданою смертю фізичної особи (а.с.7-13). Позивачі у вказаній справі є батьками [PERSON] .. Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у справі №691/827/21, рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 04 березня 2022 року змінено в частині розміру стягуваної моральної шкоди, шляхом зменшення її до 50000 грн. на кожного позивача (а.с.7-13). Частиною 2 ст. 1193 ЦК України, встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Положення ст. 1193 ЦК України, зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Згідно Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом міністра транспорту України №1059 від 22 листопада 2007 року, а саме п. 2.5 вказано, що пішоходам забороняється ходити по залізничним коліям та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів. Пунктом 2.20 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті передбачено, що пішоходам забороняється знаходитись на об`єктах залізничного транспорту в стані алкогольного сп`яніння. Вказані вимоги потерпілою [PERSON] були повністю проігноровані, та такі її дії призвели до її загибелі. В діях потерпілої мала місце груба необережність, що виразилася в порушенні Правил безпеки громадян на залізничному транспорті. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Така позиція узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції. Зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, завжди призначається компенсація за порушення прав людини. У рішенні «Науменко проти України» зазначено, що порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права. Крім того, рішенням від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких Суд може відхилити вимогу повністю або частково». Проте, суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодований шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Відповідно до принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як то визначено п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» вказано на принципі рівності сторін, як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Обставини, на які посилається сторона позивача, знайшли своє підтвердження в зібраних по справі доказах. З боку відповідача, суду не надано належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи викладені позивачем. У п.8 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обв`язків відповідальність несе організація, з якою він перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Тож положення ст.1172 ЦК Укрїни стосується відшкодування як майнової так і матеріальної шкоди. Доказами у справі встановлено, що в установленому законом порядку не була застрахована відповідальність володільця наземного транспортного засобу і поліс обов`язкового страхування, на момент завдання шкодим, відсутній (а.с.19). Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також враховує роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутність вини водія електропотягу та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини). Сам факт загибелі матері малолітньої [PERSON] , спричиненої потягом, як джерелом підвищеної небезпеки, шляхом її смертельного травмування, свідчить про заподіяння їй моральних страждань, що є встановленим та за жодних обставин не може бути спростованим. Вказані обставини, дійсно, істотно змінюють життя дитини, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля з її сторони на організацію свого життя та її матеріальне забезпечення. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. При ухваленні рішення, суд приходить до висновку, що вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, але в силу закону відповідач несе цивільно-правову відповідальність без вини, смерть потерпілої настала через її власну необережність та перебування у стані алкогольного сп`яніння у порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Перебування [PERSON] у стані сильного алкогольного сп`яніння, а також її особиста необережність, суд визнає, як підстави для зменшення розміру морального відшкодування до 50 000 грн. і задоволенню позовних вимог саме в такому розмірі, а не до 10 000 грн., про що просив представник відповідача, та вказує на визнання ним позовних вимог частково, враховуючи обставини у справі, поведінку померлої, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, малолітньої дитини, якій наразі виповнилося 9 років, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, саме такий розмір моральної шкоди буде співмірним із фактом заподіяння шкоди та страждань позивача у даній справі, виходячи із конкретних встановлених обставин загибелі потерпілої. Позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи згідно п.2 ч.1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір", а тому, враховуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, де зазначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.1 ч.2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум на 2023 рік затверджений Законом «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX, та з 01 січня 2023 року для працездатних осіб становить 2684 грн.. Відповідно до Постанови Верховної Ради України №807-ІХ від 17 липня 2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», Городищенський район Черкаської області був ліквідований і включений до складу нових Черкаського району та Звенигородського району. Позовна заява підтверджується: копією постанови слідчого СВ Городищенського ВП Смілянського ВП Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 19 січня 2016 року; копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] ; копією довідки про причину смерті № 140 від 17 листопада 2015 року; копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] ; копією листа АТ «Українська алізниця» від 15 червня 2021 року №ЦЦтех-08/176; копією Наказу Шевченківської дирекції залізничних перевезень ДП «Одеська залізниця» від 17 листопада 2015 року №ДНЮ-02/1230; копією Акту службового розслідування нещасного випадку невиробничого характеру на залізничному транспорті України від 25 листопада 2015 року; копією Протоколу оперативної наради при головному інженері Шевченківської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці від 19 листопада 2015 року №ДНБТ 20/46; копією постанови Черкаського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у справі №691/827/21.

Outcome: partial