Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

23 травня 2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Цехмейструк Микола Дмитрович звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що 21 червня 2006 року зареєстрував шлюб з відповідачем по справі. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та Син [PERSON] , [INFO] . На протязі останніх років сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин понад трьох останніх років, у зв`язку із цим не проживають протягом зазначеного часу, жодні шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Сторони мають протилежні погляди на шлюб та сім`ю, життя, що і призвело до фактичного розірвання шлюбних стосунків. Спільного господарства вони не ведуть. Сімейні відносини між сторонами припинені та подальшого сенсу підтримувати їх немає. Примирення та спільне проживання між сторонами є неможливим. Позивач проживає з неповнолітніми дітьми за місцем його реєстрації. Крім того, позивач зазначає, що спір стосовно місця проживання неповнолітніх дітей відсутній. За таких обставин позивач просить розірвати шлюб, залишити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за фактичним місцем проживання та реєстрації дітей за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху. 19 червня 2023 року представником позивача усунуто недоліки. Ухвалою суду від 23 червня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 31 липня 2023 року представником відповідача подано до суду заперечення в якому вказує про недоцільність залучення до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (а.с.53-54). 31 липня 2023 року представником позивача подано до суду заяву про зміну підстав позову. У даній заяві представник позивача зазначає, що за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Позивач та відповідач дійшли згоди щодо того, з ким будуть проживати малолітні діти та спір між ними щодо цього питання відсутній, тому є недоречним залучення до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради та буде доречним розглядати справу за участі лише позивача та відповідача без залучення третьої особи (а.с.56-57). Ухвалою суду від 01 серпня 2023 року прийнято заяву про зміну підстав позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. У подальшому розглядати справу з урахуванням змінених підстав позову. Ухвалою суду від 26 жовтня 2023 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, районну адміністрацію Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування, місцезнаходження: 69076 м. Запоріжжя, вул. Василя Сергієнка, буд. 48-а, до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділ по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування подати до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області письмовий висновок щодо розв`язання спору у даній цивільній справі. Ухвалою суду від 05 грудня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, попередньо представник позивача адвокат Цехмейструк М.Д. подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, але представник відповідача адвокат Харченко Г.Ю. подала заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради до суду не прибула, проте подала заяву про розгляд справи за відсутності представника відділу. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування у судове засідання не прибув, попередньо подав заяву про розгляд справи за відсутності представника відділу. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 21 червня 2006 року у Хортицькому відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управляння юстиції, Україна [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] (а.с. 5, 30). Згідно довідки від 25 квітня 2023 року № 2615-7001770236, [PERSON] взята на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.8). Як вбачається з копій свідоцтв про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батько [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 15,16). Відповідно до положень статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Суд приймає визнання позову відповідачем, оскільки така заява відповідача про визнання позову не суперечить фактичним обставинам у справі. Суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - це одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (частина друга статті 104 Сімейного кодексу України). Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 Сімейного кодексу України). Згідно частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що причина розладу подружніх відносин між сторонами є справжньою, глибинною, подружжя фактично припинили спільне проживання і сімейне життя з поважних причин. Суд дійшов висновку, що у даний час шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати, Згідно частини другої статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. В порядку частини другої статті 115 Сімейного кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, то суд зазначає наступне. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2006 року, під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сімейні стосунки між сторонами припинено і вони проживають окремо. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. У статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частини першої-четвертої статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами першою-четвертою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 Сімейного кодексу України встановлює, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Отже, за даною нормою, батьки самостійно визначають місце проживання дитини і тільки за наявності спору звертаються щодо захисту прав до суду чи органу опіки та піклування. Звертаючись з позовом, позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання. Тобто визначення місця проживання дитини з одним з батьків при розірванні шлюбу і залишення дитини на проживання мають різні значення. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 Сімейного кодексу України). У зв`язку з наявності згоди батька та матері у вирішенні цього питання, орган опіки та піклування у даній справі не може надати висновок, оскільки батьки домовилися про те, з ким будуть проживати діти. За відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини та незаявлення вимоги щодо вирішення такого, суд позбавлений можливості дотриматися положень статті 161 Сімейного кодексу України та врахувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків; особисту прихильність дитини до кожного з них; вік дитини, стан її здоров`я; особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При цьому у такому випадку, в тому числі за поданою заявою відповідача про визнання позову, відсутні підстави для участі у справі органу опіки та піклування і суд не наділений правом збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідача у проживанні дітей із батьком до дати подання позову, і сторони таких доказів до справи не надавали. Зважаючи на те, що сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання дітей у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам статті 161 Сімейного кодексу України, а наявність спору з даного приводу на даний час жодними доказами не підтверджено, то позов в цій частині задоволенню не підлягає. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 24, 110, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial