Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача До Звенигородського районного суду надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить визнати відсутньою заборгованість [PERSON] Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, за угодою №SAMDN33000708990796, найменування «BAD CARD» у розмірі 21 184,07 грн., за угодою № CSZ0GK00000003@10462, найменування «Житло» у розмірі 39 809,23 грн. Зобов`язати Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПУО 14360570, Україна, 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) з 13.03.2006 здійснити перерахунок за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, за угодою №SAMDN33000708990796, найменування «BAD CARD», за угодою № CSZ0GK00000003@10462, найменування «Житло» з виключенням суми заборгованості у розмірі 21 184,07 грн. та у розмірі 39 809,23 грн, закрити рахунки за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, за угодою №SAMDN33000708990796, найменування «BAD CARD», за угодою № CSZ0GK00000003@10462, найменування «Житло» та видати [PERSON] довідку про закриття цих рахунків та відсутність заборгованості. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПУО 14360570, Україна, 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот) грн., з яких: 1500 грн. - матеріальні збитки та 14 000 - моральна шкода. Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПУО 14360570, Україна, 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] (надалі - Позивачу) на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2006 належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності зареєстровано Звенигородським виробничим підрозділом ЧООБТІ 03.03.2006. 13.03.2006 між [PERSON] , як позичальником, та АТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Відповідач, Банк), як позикодавцем, укладено кредитний договір №CSZ0GK00000003, відповідно до п.1.1 якого Банк зобов`язується надати [PERSON] кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу банку на строк до 13.03.2026 включно, у вигляді неповновлювальної кредитної лінії у розмірі 130 000,00 гривень (далі - Кредит),зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом і винагорода за надання фінансово інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,55% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодами сплати вважати період з «0» по «0» число кожного місяця. В цей же день між сторонами укладено договір іпотеки, згідно з п.п. 1, 2, 7 якого Позивач передав Відповідачу в іпотеку житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] , як забезпечення виконання зобов`язання з кредитним договором від 13.03.2006 №CSZ0GK00000003. Починаючи з 2009 року між сторонами існували судові спори щодо виконання зазначених договорів. Так, в 2009 році вперше Банк звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про дострокове (ч. 2 ст. 1050 ЦК України) повернення кредиту згідно з договором від 13.03.2006 у розмірі 131 997,73 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги у цій справі обґрунтовував тим, що на думку Позивача, [PERSON] порушено вимоги договору в частині сплати періодичних платежів. Пунктами 2.3.7, 2.3.3 кредитного договору передбачено у такому разі право Позикодавця стягнути кредит до настання дати, зазначеної у п. 1.1. договору (13.03.2026), в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому Банк вказаним правом скористався та просив суд стягнути достроково кредитні кошти у загальному розмірі 131 997,73 грн. Згідно з рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.12.2009 (справа №2-438/09) у задоволенні поданого позову відмовлено. Далі у липні 2012 року Банк звернулося до суду із позовом до [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Звенигородської міської ради, Приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Бедрата-Скляр Наталія Миколаївна про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення (справа № 694/886/13-ц). Упродовж 2012-2019 років справа розглядалась судами неодноразово. Востаннє, рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2017 року, що залишено без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено. Постановою Верховного Суду від 31 липня 2019 року, справа № 694/886/13-ц, Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задоволено частково. Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року скасовано. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Звенигородської міської ради, Приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Бедрата-Скляр Наталія Миколаївна про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відмовлено. 16 листопада 2017 року на вимогу Банку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №20878, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" грошових коштів в сумі 578974,09 гривні за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.06.2018 року, справа №694/232/18, що залишене без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 15 серпня 2018 року, визнано виконавчий напис, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. від 16 листопада 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за N 20878 таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з Банку на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. та на користь [PERSON] - судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу. Далі в 2019 році Банк звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , яким просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 120143 гривень 96 копійок за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 та судові витрати у розмірі 2980 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) гривень судового збору (справа № 694/2122/19). Рішенням Звенигородського районного суду від 11.12.2020, справа № 694/2122/19, відмовлено у задоволення позову Банку про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Та стягнуто з банку на користь [PERSON] 7500 грн. витрат на правову допомогу. Це рішення залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, справа №694/2122/19, якою також стягнуто з Банку на мою користь 5000 (п`ять тисяч) гривень судових витрат на правову допомогу. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.05.2022, справа №694/1660/21 визнано припиненим кредитний договір N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанку". Визнано припиненим договір іпотеки нерухомого майна, а саме житлового будинку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 13.03.2006 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк". Скасовано запис про державну реєстрацію заборони на нерухоме майно N 2995335 від 21.03.2006 року, внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі договору про іпотеку від 13.03.2006 року, об`єкт обтяження - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , номер РПВН 13952559. Скасовано запис про іпотеку, внесений до Державного реєстру іпотек, реєстраційний номер 2995452 від 21.03.2006 року на підставі договору про іпотеку від 13.03.2006 року, об`єкт обтяження - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , номер РПВН 13952559. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 7500 грн. Постановою Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у справі №694/1660/21, рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року скасовано в частинах визнання припиненим кредитного договору № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та визнання припиненим договору іпотеки нерухомого майна. Прийнято в цих частинах нове рішення, яким визнано припиненими зобов`язання за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року, укладеним між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк». Визнано припиненими зобов`язання за договором іпотеки нерухомого майна, укладеного 13 березня 2006 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк». В решті частини рішення залишити без змін. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати в сумі 6000 гривень. Після ухвалення зазначених судових рішень Банк не повідомляв Позивачу про наявність будь-якої заборгованості та не пред`являв претензій. [PERSON] , у терміналі самообслуговування АТ КБ «ПриватБанк» №9274 (м.Звенигородка, Черкаська область) здійснив оплату комунального платежу на користь АТ «Укртелеком», проте не отримав чек про здійснену операцію. Задля отримання чеку звернувся на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» за номером 3700. Працівник кол-центру надав відповідь про неможливість отримання чеку за відсутності у нього банківської карти АТ КБ «ПриватБанк». У зв`язку з чим, [PERSON] був вимушений відкрити банківський рахунок у Банку та отримати карту «Універсальна» з номером [NUMBER] . Під час відкриття карткового рахунку йому так само не було повідомлено інформації про наявність у нього відкритих рахунків у Банку, а тим паче будь-якої заборгованості. 11.05.2023 у терміналі самообслуговування АТ КБ «ПриватБанк» №9274 (м.Звенигородка, Черкаська область) [PERSON] поповнив картку [NUMBER] на суму 1500,00 грн., але гроші на картку не було зараховано. З метою з`ясування причин Позивач звернувся до працівників віділення Банку у м. Звенигородка, які повідомили про ніби то наявність у нього заборгованості по кредитній лінії "Житло". На вимогу Позивача 17.05.2023 йому надано довідку, у якій зазначено, що [PERSON] має заборгованість за угодою від 30.12.2009 найменування «BAD CARD» у розмірі 21184,07 грн. та за угодою від 13.03.2006 найменування «Житло» у розмірі 39809,23 грн. Для з`ясування зазначених обставин 17.05.2023 через відділення Банку та 25.05.2023 засобами поштового зв`язку Позивач направив Банку вимогу. У відповідь на цю заяву Позивач отримав лист від 17.05.2023 №20.1.0.0.0/7-230516/34265, який містив загальні роз`яснення норм діючого законодавства та не містив запитуваної мною інформації та документів. Тому 08.06.2023 повторно направив Банку заявою, якою просив надати запитувану інформацію та документи. У відповідь на повторну заяву отримав лист Банку, який також не містив запитуваних відомостей. З цих підстав 18.07.2023 Позивач звернувся до Національного Банку України зі скаргою на бездіяльність АТ КБ «ПриватБанк», якою просив в межах компетенції вжити заходів реагування до посадових осіб АТ КБ «ПриватБанк» з метою усунення порушення його прав, зобов`язання останніх надати інформацію та документи по суті направлених мною звернень на підтвердження наявної, на думку Банку, простроченої кредитної заборгованості з його боку. Листом від 22.08.2023 №14-0004/61691 Національний Банк України повідомив Позивачу результати його листування з АТ КБ «ПриватБанк» та зазначив, що за інформацією АТ КБ «ПриватБанк», постановою Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у справі №694/1660/21 визнано припиненими зобов`язання за кредитним та іпотечним договором, що укладені між сторонами, проте не визнано недійсними чи припиненими ці договори. Банк також повідомив, що на підставі вказаних судових рішень ним здійснено перерахунок заборгованості з 05.06.2009 (дати звернення до суду вперше) і обліковано за [PERSON] заборгованість, що, на думку Банку, виникла до звернення до суду вперше. Також Банк повідомив, що термін «BAD CARD» є внутрішнім терміном Банку, який використовується для обліку витрат банку, відповідно до п. 2.2.9 кредитного договору N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, а саме: витрат на правову допомогу, судових зборів, витрат на послуги нотаріуса, тощо, які зазнав Банк з розгляду всіх суперечок за укладеним кредитним договором. Також Банк повідомив, що внесені [PERSON] кошти у сумі 1500 грн., він списав в рахунок існуючої, на думку Банку, заборгованості за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року. Не погоджуючись з цим, Позивач звернувся до Банку з заявою, якою просив: здійснити перерахунок заборгованості за угодами № CSZ0GK00000003@10462, №SAMDN33000708990796, припинити нарахування заборгованості за цими угодами та анулювати нараховану заборгованість [PERSON] . Закрити рахунок за угодою №SAMDN33000708990796, найменування «BAD CARD», відкритий АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] . Закрити рахунок за угодою № CSZ0GK00000003@10462, найменування «Житло (з щомісячною комісією) відкритий АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] . Направити [PERSON] , довідку про закриття рахунків та відсутність заборгованості за угодою №SAMDN33000708990796, найменування «BAD CARD» за угодою № CSZ0GK00000003@10462, найменування «Житло (з щомісячною комісією). У відповідь Позивач отримав лист від 27.09.2023, яким Банк відмовив у задоволенні поданої заяви. З цих підстав Позивач вимушений звернутись до суду з даними позовом. Позовну вимогу про визнання відсутньою заборгованість за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, за угодою №SAMDN33000708990796, найменування «BAD CARD» за угодою № CSZ0GK00000003@10462, найменування «Житло обґрунтовує наступним. Як слідує зі змісту листа Національний Банк України від 22.08.2023 №14-0004/61691, Відповідач обліковує за Позивачем 2 суми заборгованості: за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року ( найменування «Житло») у розмірі 39809,23 грн. - які, як вважає Відповідач, є розміром заборгованості Позивача за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, яка виникла до 05.06.2009, тобто дати звернення Банку вперше до суду з позовною до [PERSON] , [PERSON] про дострокове (ч. 2 ст. 1050 ЦК України) повернення кредиту згідно з договором від 13.03.2006 у розмірі 131 997,73 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №2-438/09); за угодою від 30.12.2009 найменування «BAD CARD» у розмірі 21184,07 грн. - які, як вважає Відповідач, з посиланням на п.п.2.2.9 кредитного договору N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, є його витратами на правову допомогу, судових зборів, витрат на послуги нотаріуса, тощо, які зазнав Банк з розгляду всіх суперечок за укладеним кредитним договором. Позивач з зазначеним не погоджується, вважає, що будь яку заборгованість перед Банком не має. Як зазначалось вище, рішенням Звенигородського районного суду від 11.12.2020, справа № 694/2122/19, що залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, справа №694/2122/19, встановлено відсутність заборгованості [PERSON] перед AT КБ «Привабанк» за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, оскільки зобов`язання [PERSON] за кредитним договором від 13.03.2006 № CSZ0GK00000003 припинені шляхом їх повного виконання. Судами встановлено, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 01 грудня 2009 року становила 137986,83 грн. а після пред`явлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором боржником було сплачено 151362,41 грн. Так само, рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.05.2022, справа №694/1660/21 визнано припиненим кредитний договір N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, іпотечний договір, що укладено на його забезпечення. Судом встановлено, що заборгованість позивача [PERSON] за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 погашена у повному обсязі, сплачені кошти перевищують суму заборгованості, яку мав право вимагати банк. Це ж підтверджено і постановою Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у справі №694/1660/21, яким рішення суду першої інстанції змінено лише в частині формулювання відомостей про припинення зобов`язань за вказаними договорами. При цьому, суди у рішеннях у справах № 694/2122/19 та №694/1660/21 встановили повне виконання Позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором з моменту його укладення, тобто включаючи період до 05.06.2009 дати звернення Банку вперше до суду з позовною до [PERSON] ). Відтак, заборгованості Позивача за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, в тому числі і такої, що виникла до 05.06.2009, не існує, а навпаки, ним здійснена переплата у розмірі 13 375,58 грн. Дані обставини двічі встановлювались рішеннями судів у справах № 694/2122/19 та №694/1660/21, які мають преюдиційне значення для обох сторін у даній справі. А отже заборгованість [PERSON] за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року ( найменування «Житло») у розмірі 39809,23 грн., яку нараховує Відповідач, відсутня. При цьому не заслуговують на увагу твердження Банку про наявність у нього підстав для нарахування заборгованості лише з тих мотивів, що постановою Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у справі №694/1660/21 визнано припиненими зобов`язання сторін за договором, а не припинено сам договір. В силу припинення зобов`язань за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, він вичерпав свою дію, що відповідно виключає можливість існування невиконаного зобов`язання [PERSON] (заборгованості). Стосовно твердження Банку про наявність у [PERSON] за угодою від 30.12.2009 найменування «BAD CARD» у розмірі 21184,07 грн. варто зазначити наступне. Перш за все, зобов`язання сторін за кредитним договором від 13.03.2006 припинене. А отже положення п.п.2.2.9 кредитного договору N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, на які посилається Банк, вичерпали свою дію та є незастосовними у відносинах між сторонами. Будь яких вимог та підтверджуючих документів щодо витрат/збитків Банку «у зв`язку з наданням бюро історій інформації про Позичальника» чи тому подібне, Відповідач Позивачу в період чинності зобов`язань за договором від 13.03.2006 не надавав. В забезпечення виконання зобов`язань за договором від 13.03.2006 передано нерухоме майно, що виключає можливість несення Банком витрат на транспортування та доставку застави. Витрат на її реалізацію Банк також не зазнав, оскільки не відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки. Що ж стосується судових витрат Банку, то виключні повноваження на розподіл судових витрат належать суду (ст. 141 ЦПК України). Таке ж положення було передбачено у ст. 88 ЦПК України в редакції, до внесення змін Законом № 2147-VIII від 03.10.2017. Згідно з основних засади цивільного судочинства передбачено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. З ст. 2 ЦПК України). Проте у жодній з описаних судових справ про численні спори між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк», а саме №2-438/09, № 694/886/13-ц, N 694/232/18, 694/2122/19 та №694/1660/21 відсутнє таке, що набрало законної сили судове рішення на користь АТ КБ «Приватбанк». Це виключає покладення на [PERSON] судових витрат банку за одностороннім рішенням останнього. Навпаки, у вказаних справах 694/2122/19, №694/1660/21 та N 694/232/18 суд стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] понесені судові витрати на правову допомогу та зі сплати судового збору. Тому недопустимим є зміна Відповідачем в односторонньому порядку за його власним рішенням рішень судів, що є обов`язковими до виконання. Так само виключається покладення на Позивача можливих (проте не підтверджених) витрат Банку на послуги нотаріуса. Тим паче, враховуючи, що рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.06.2018 року, справа N 694/232/18, що залишене без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 15 серпня 2018 року, визнано виконавчий напис, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. від 16 листопада 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за N 20878 таким, що не підлягає виконанню. Банк в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором від 13.03.2006 №CSZ0GK00000003 та саме у вимозі про дострокове повернення кредиту мав викласти повний обсяг своїх претензій, в тому числі, за п.п.2.2.9 Договору від 13.03.2006 (якщо на думку Банку такі наявні). Після завершення строку кредитування, припиняються права Банку заявити будь які претензії щодо додаткових платежів за договором. А оскільки судами у справах № 694/2122/19 та №694/1660/21 встановлено, що [PERSON] сплатив навіть більше коштів, ніж визначено Банком у його остаточній вимозі, боргу Позивача, в тому числі за п.2.2.9 договору станом на 2023 рік не може існувати. З цих підстав Позивач заявляє похідні позовні вимоги про зобов`язати Відповідача здійснити перерахунок з 13.03.2006 з виключенням суми заборгованості, закрити рахунок та видати Позивачу довідку про закриття рахунку, стягнути з Відповідача 1500 грн., списані останнім в рахунок наявної, на думку Банку, заборгованості та моральну шкоду. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 26.10.2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Позивач вчасно та в повному обсязі усунув недоліки, які були зазначені в ухвалі суду від 26.10.2023 року. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 30.10.2023 було відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін та витребувано у АТ КБ «ПРиватБанк» інформацію. Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи що підтверджується поштовим повідомленням, яке міститься в матеріалах справи, яке представник (уповноважений) Чоклу А.О. отримав, а також відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, встановив наступні фактичні обставини справи. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2006 року належить житловий будинок по [ADDRESS] . Право власності зареєстроване Звенигородським виробничим підрозділом ЧООБТІ 03.03.2006 року за № 6448. 13.03.2006 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № CSZ0GK00000003, згідно якого Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти на строк до 13.03.2026 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 130 000 грн. на придбання житла, а також у розмірі 26 000 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,55% щомісяця в період сплати від суми виданого кредиту. Позичальник у свою чергу зобов`язувався повернути кредит, сплачувати відсотки, винагороди в зазначені в договорі строки. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 13 березня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № CSZ0GK00000003, за яким позичальник передавв іпотеку житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] . 21.03.2006 року відомості про заборону на нерухоме майно та інформація про договір іпотеки були внесені до відповідних реєстрів. Рішенням Звенигородського районного суду від 11.12.2009 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення заборгованості по кредитному договору на предмет іпотеки, а саме житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] . У 2012 році Банк звернулося до суду із позовом до [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Звенигородської міської ради, Приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Бедрата-Скляр Наталія Миколаївна про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2017 року, що залишено без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено. Постановою Верховного Суду від 31 липня 2019 року, справа № 694/886/13-ц, Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задоволено частково. Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 10 січня 2018 року скасовано. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до [PERSON] , а також [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування Звенигородської міської ради, Приватний нотаріус Звенигородського районного нотаріального округу Бедрата-Скляр Наталія Миколаївна про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відмовлено. 16 листопада 2017 року на вимогу Банку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О., вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №20878, про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" грошових коштів в сумі 578974,09 гривні за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.06.2018 року, справа №694/232/18, що залишене без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 15 серпня 2018 року, визнано виконавчий напис, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. від 16 листопада 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за N 20878 таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з Банку на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. та на користь [PERSON] - судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу. У 2019 році Банк звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , яким просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 120143 гривень 96 копійок за кредитним договором N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 та судові витрати у розмірі 2980 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят) гривень судового збору (справа № 694/2122/19). Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 11.12.2020 року відмовлено в задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.05.2022, справа №694/1660/21 визнано припиненим кредитний договір N CSZ0GK00000003 від 13.03.2006 року, укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанку". Визнано припиненим договір іпотеки нерухомого майна, а саме житлового будинку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений 13.03.2006 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк". Скасовано запис про державну реєстрацію заборони на нерухоме майно N 2995335 від 21.03.2006 року, внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі договору про іпотеку від 13.03.2006 року, об`єкт обтяження - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , номер РПВН 13952559. Скасовано запис про іпотеку, внесений до Державного реєстру іпотек, реєстраційний номер 2995452 від 21.03.2006 року на підставі договору про іпотеку від 13.03.2006 року, об`єкт обтяження - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , номер РПВН 13952559. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 7500 грн. Постановою Черкаського апеляційного суду від 06 вересня 2022 року у справі №694/1660/21, рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року скасовано в частинах визнання припиненим кредитного договору № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року, укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та визнання припиненим договору іпотеки нерухомого майна. Прийнято в цих частинах нове рішення, яким визнано припиненими зобов`язання за кредитним договором № CSZ0GK00000003 від 13 березня 2006 року, укладеним між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк». Визнано припиненими зобов`язання за договором іпотеки нерухомого майна, укладеного 13 березня 2006 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк». В решті частини рішення залишити без змін. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати в сумі 6000 гривень. 19.04.2023 року [PERSON] , у терміналі самообслуговування АТ КБ «ПриватБанк» №9274 (м.Звенигородка, Черкаська область) здійснив оплату комунального платежу на користь АТ «Укртелеком» в сумі 250,00 грн. 11.05.2023 у терміналі самообслуговування АТ КБ «ПриватБанк» №9274 (м.Звенигородка, Черкаська область) [PERSON] поповнив картку [NUMBER] на суму 1500,00 грн. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, за змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21)). Щодо позовних вимог про визнання відсутньою заборгованості суд виходить з наступного. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку в натурі та припинення правовідношення (пункти 1, 5 і 7 частини другої статті 16 ЦК України). Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.12) та від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 57)). Вимога про визнання заборгованості відсутньою є вимогою про визнання відсутності права відповідача донарахувати будь-які платежі та відсутності обов`язку позивача, який кореспондує вказаному праву, з оплати боргу, що виник унаслідок донарахування. Така вимога є ефективним способом захисту інтересу позивача в юридичній визначеності у спірних правовідносинах. Ефективний засіб юридичного захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Тому позивач обрав належний спосіб захисту його права. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори. Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності. Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (частина перша статті 599 ЦК України). За загальним правилом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням. Під належним виконанням зобов`язань слід розуміти здійснення кредитором і боржником дій щодо реалізації прав та обов`язків, що випливають із зобов`язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання. Підтвердження сплати кредитної заборгованості встановлено судовими рішеннями у справах № 694/2122/19, № 694/1660/21, № 694/232/18. Згідно даних рішень встановлдено, що боржником ( [PERSON] ) повністю виконано зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про те, що будь-які інші вимоги в цих правовідносинах будуть неможливі. У зазначеному випадку неможливість пред`явлення наступних вимог у будь-якому обсязі до боржника свідчить про неможливість подальших правовідносин між кредитором та боржником, а тому слід дійти висновку, що зобов`язання боржника у таких кредитних правовідносинах припиняється. Відповідач, порушуючи принципи належного урядування та юридичної визначеності, безпідставно нарахував позивачеві борг за кредитним договором від 13.03.2006 №CSZ0GK00000003, який обліковував на підставі угоди «BAD CARD» і яка складається з судових зборів, сплачених банком та витрат на нотаріуса. Разом з тим нарахування таких сум не присуджене рішенням суду, оскільки у позовах банку по стягненню заборгованості і по зверненню стягнення на предмет іпотеки було відмовлено, а відтак є безпідставним . Враховуючи наведене вказана вимога позивача про визнання боргу відсутнім підлягає задоволенню. Щодо вимоги про зобов`язання закрити рахунок та видати довідку про відсутність заборгованості суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Пунктом 20.5 Інструкції № 492 передбачено, що закриття поточного рахунку за бажанням клієнта здійснюється на підставі його заяви про закриття поточного рахунку, складеної в довільній формі із зазначенням таких обов`язкових реквізитів: найменування банку; найменування (прізвища, ім`я, по батькові), коду за ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) власника рахунку; номера рахунку, який закривається; дати складання заяви. Заява про закриття поточного рахунку фізичної особи, у тому числі фізичної особи - підприємця, підписується власником рахунку або уповноваженою ним особою. Заява про закриття поточного рахунку фізичної особи-підприємця засвідчується відбитком печатки (за наявності). Отже, відкритий клієнтом картковий рахунок повинен бути закритий за заявою клієнта в будь-який час в порядку, передбаченому вказаними нормами. Право клієнта на розірвання договору банківського рахунку в односторонньому порядку безумовне. Разом з тим судом встановлено, що рахунок відкритий банком в односторонньому порядку і для обліку банком своїх витрат і на ньому обліковується сума боргу, яка складається з судових зборів та витрат на нотаріуса. Вказаний рахунок відкрито на підставі та за умовами кредитного договору від 13.03.2006 №CSZ0GK00000003. Позивач [PERSON] виконав свої зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про те, що будь-які вимоги зі сторони відповідача в цих правовідносинах будуть неможливі. Отже, позивач є таким, що повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором від 13.03.2006 №CSZ0GK00000003 перед АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки позивач звертався до банку із заявами про закриття вказаного банківського рахунку, які були залишені без належного реагування, то суд задовольняє позов в частині даної вимоги. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі № 519/875/14-ц, провадження № 61-47197св18, від 28 січня 2021 року у справі № 583/5529/18, провадження № 61-22697св19. Згідно частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі. У той же час захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною другої статті 5 ЦПК України передбачено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Оскільки в процесі розгляду цієї справи встановлено, що [PERSON] є таким, що повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором №CSZ0GK00000003 перед АТ КБ «ПриватБанк», вищенаведеними рішеннями судів, які набрали законної сили підтверджено відсутність заборгованості позивача перед відповідачем за вказаним кредитним договором, відтак суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання банку видати довідку про відсутність заборгованості, наявність або відсутність якої не впливає на права позивача. Поновлення прав позивача не потребує впливу з боку суду на відповідача. Отже вказана вимога задоволенню не підлягає. Аналогічна правова позиція відображена у Постанові ВС від 06.03.2019 року у справі № 286/1693/17 . Щодо вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів суд виходить з наступного. Вимога про стягнення 1500 грн. підлягає задоволенню з огляду на наступне. Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), на якому повинно ґрунтуватися судове рішення (частина перша статті 263 ЦПК України). Одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відсутність ясності приписів, зокрема через постійну їхню зміну, скасування, визнання протиправними, нечинними, може негативно вплинути на гарантування їх однакового застосування та на захист адресатів цих приписів від свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)). Вказане стосується і тих ситуацій, коли такими органами є суди, що вирішують спори споживачів з надавачами банківських послуг чи останніх зі споживачами. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Принцип верховенства права пронизує всі положення Конвенції, включно з протоколами до неї. Тому держава-учасниця Конвенції має забезпечити, щоб акти її правотворчості та правозастосування цьому принципу відповідали, зокрема у частині гарантування юридичної визначеності у кожних спірних правовідносинах. З цією метою, маючи позитивні обов`язки за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, держава повинна встановити таке правове регулювання відповідних відносин, щоби максимально усунути ситуації юридичної невизначеності щодо долі коштів споживачів, борг яких після визнання зобов`язання припиненим може штучно виникати внаслідок протиправного перерахунку надавачем фінансових послуг у бік збільшення. Розмір сплаченої позивачем суми, яку останній просить стягнути на свою користь, банком не спростовано. Оскільки як зазначено вище судом зобов`язання за кредитним договором №CSZ0GK00000003 перед АТ КБ «ПриватБанк» у позивача були відсутні, то списання грошових коштів відповідачем було здійснено без належної правової підстави. Відтак вказані кошти підлягають стягненню з відповідача. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Враховуючи, що судом визнається безпідставність нарахування боргу за договором, який є припиненим, стягуються з відповідача безпідставно набуті кошти і що наведене спричинило позивачу морільні стражданн, які полягають у протиправності дій Відповідача, який всупереч судовим спорам, що вже були вирішені між сторонами, самовільно продовжує нараховувати Позивачу заборгованість за кредитним договором та самовільно, без відповідного доручення Позивача та після припинення зобов`язань за договором стягує кошти з Позивача в рахунок існуючої, на думку Відповідача, заборгованості. Також на два звернення Позивача не давав останньому жодних документів на підтвердження змісту і механізму виникнення відповідної заборгованості, а хоч якусь інформацію з даного приводу Позивач здобув лише після звернення з відповідною скаргою до Національного банку України. Зазначені протиправні дії Відповідача мали вагомий вплив на звичне життя Позивача. Як зазначалось вище упродовж 14 років між сторонами існували судові спори в жодному з яких не було ухвалено кінцеве рішення на користь Відповідача у даній справі. Позивач весь це час поважав власний борг та вимогу Відповідача про дострокове повернення кредиту, який повернув навіть у більшому розмірі, ніж того вимагав Відповідач. Вже після повного виконання Позивачем вимоги Відповідача про дострокове повернення кредиту, він все одно був вимушений у 3 судових спорах (справи №№694/232/18, 694/2122/19, 694/1660/21) доводити відсутність боргу зі свого боку та припинення зобов`язань між сторонами. Після цього складного та тривалого шляху та доведення Позивачем відсутності боргу з його боку той факт, що Відповідач самовільно нараховує та стягує з Позивача ніби то «заборгованість» для Позивача є максимально неприйнятним. Ці дії Відповідач знецінюють всю кропітку роботу, яку провів Позивач задля захисту своїх цивільних прав в суді, перекреслюють всі ухвалені судові рішення. В очах Позивача - така поведінка Відповідача свідчить про повне нехтування ним засадами правової визначеності, поваги до обов`язковості судових рішень, діяльність в режимі вседозволеності. Позивач від цього зазнав невимовне душевне розчарування, зневіру і втрату почуття справедливості. Виходячи із вищевикладено суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 1000 грн. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розподіл судових витрат між сторонами. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (речення перше частини шостої статті 141 ЦПК України). Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, слід сплатити 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за вимогу майнового храктеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 2684,00грн. і не більше 939400,00 грн. 1 відсоток ціни позову, але не менше 1073,60 грн. та не більше 13420,00 грн.. У 2023 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2023 року становив 2684 грн. Оскільки позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру (одну з яких задоволено частково) та одну вимогу майнового характеру (яку задоволено частково). Отож за подання позову до суду позивач мав би сплатити судовий збір у сумі 3220,80 грн. У зв`язку з цим суд стягує судовий збір з відповідача на користь держави, пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 1783,56 грн. (1610,40 грн. (суд збір пропорційно задоволеним немайновим вимогам)+173,16грн. (суд збір пропорційно задоволеним майновим вимогам)) Крім того позивачем при подачі позовної заяви до суду було сплачено судові витрати за надання правової допомоги в сумі 10 000 грн. Заперечень від відповідача щодо стягнення вказаних витрат, їх розміру, розрахунку до суду не надійшло.У зв`язку з тим, що позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за надання правової допомоги, пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 5537,63 грн. (10000 грн. х 55,38%)

Outcome: approved