Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму позики у розмірі 55 000, 00 доларів США, суму відсотків за користування позикою у розмірі 10 450, 00 доларів США, що становить еквівалент у розмірі 2 393 414, 87 грн. В обґрунтування позову вказано, що позивач надала відповідачеві [PERSON] , за згоди його дружини [PERSON] , у борг 55 000, 00 доларів США, з щомісячною виплатою відсотків 550, 00 доларів США. Так, з листопада 2017 року по грудень включно 2021 року відсотки сплачувалися, а з січня 2022 року і до моменту звернення до суду виплата відсотків не здійснювалася. Враховуючи систематичну невиплату відсотків, позивачем було прийнято рішення про повернення відповідачем суми позики у повному обсязі - 55 000, 00 доларів США, про що повідомила [PERSON] за два місяці з визначенням дати повернення - 31 травня 2023 року. Однак відповідач не повернув ні суми позики, ні відсотків за користування нею. З врахуванням відсотків за користування позикою 10 450, 00 доларів США (щомісячно 550, 00 доларів США за період з 01 січня 2022 року по 31 липня 2023 року) заборгованість за вказаним договором позики складає 65 450, 00 доларів США. Відповідач [PERSON] позов не визнав, представник відповідача у відзиві вказав, що повернуті грошові кошти у період з листопада 2017 року по грудень 2021 року є відсотками, однак розписка боржника не містить застережень щодо відсотків, порядку та розміру сплати процентів. Відповідач стверджує, що повернені позикодавцеві кошти є погашенням частини суми позики. Розпискою не доводиться, що позикодавець має право на одержання процентів. Позивачем не надано доказів, що нею сплачувалися податки або грошова сума у розмірі 27 500, 00 доларів США зараховувалася до податкового зобов`язання, що вказує на те, що позивач не вважала отримані суми процентами за користування відповідачем позикою та відповідно своїм доходом. Договір позики укладено у письмовій формі шляхом складення відповідачем власноручної розписки і відповідач стверджує, що повідомлення про повернення всієї суми боргу позивач повинен скерувати боржнику саме у письмовій формі та надати докази такого повідомлення. Тому відповідач заперечує отримання вимоги від позивача про повернення залишку боргу у письмовій формі, а також у будь-якій іншій формі, яку б він вважав такою, що не відповідає умовам договору. Скріншот вимоги від 30 березня 2023 року вважає недостовірними, недопустимим, неналежним і недостатнім доказом. Також немає відомостей від співвідповідача [PERSON] про отримання нею письмової вимоги про повернення боргу. Відповідач згоден погасити залишок заборгованості у розмірі 27 500, 00 доларів США протягом двох місяців після отримання від позикодавця письмової вимоги. Відзив від відповідача [PERSON] до суду не надходив. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 22 серпня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 25 серпня 2023 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 29 серпня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 41-42/. Також ухвалою суду від 29 серпня 2023 року задоволено заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна у частині, що належить відповідачу [PERSON] /а. с. 46-47/. 01 листопада 2023 року у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав відзив на позов, у якому не визнав позов і просив відмовити у задоволенні /а. с. 57-59, 60/. 01 листопада 2023 року ухвалою судді у справі закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 61/. 14 грудня 2023 року представник позивача подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника сторони, позов підтримує у повному обсязі і просить задовольнити. Також 14 грудня 2023 року представник відповідача [PERSON] подав заяву про слухання справи без участі сторони, заперечує проти позову у повному обсязі, просить відмовити у задоволенні. Відповідач [PERSON] та / або її представник у судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином за адресою зареєстрованого / задекларованого місця проживання, однак судова кореспонденція повернулася до відправника без вручення адресату. Заяви з процесуальних питань або по суті від сторони відповідача не надходили до суду. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 23 жовтня 2017 року [PERSON] , за згоди дружини [PERSON] , отримано у борг від [PERSON] грошову суму у розмірі 55 000, 00 доларів США, на умовах від повернення, платності і строковості: сплатою з 25-го до 1-го числа щомісяця 1 % за користування коштами (550, 00 доларів США) з конвертацією у євро, згідно з курсом валют на день виплати. Позикодавець має право витребувати всю суму грошових коштів за два місяці /а. с. 12/. З листопада 2017 року по грудень 2021 року включно позичальник сплачував позикодавцеві суму 1 % в розмірі обумовлених 550, 00 доларів США /а. с. 15-18/. 30 березня 2023 року [PERSON] засобами телефонного зв`язку звернулася до [PERSON] з вимогою про повернення грошових коштів по розписці від 23 жовтня 2017 року у розмірі 55 000, 00 доларів США 31 травня 2023 року /а. с. 13/. З врахуванням відсотків за користування позикою за період з 01 січня 2022 року по 31 липня 2023 року (19 місяців х 550, 00 доларів США) у розмірі 10 450, 00 доларів США, загальна сума заборгованості за вказаним договором позики складає 65 450, 00 доларів США. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до частини першої ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальним правилом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідач визнає, що сплачував позивачеві по 550, 00 доларів США щомісяця, вважаючи, що такими частинами повертає суму позики у розмірі 55 000, 00 доларів США, а на письмову вимогу протягом двох місяців з дати отримання такої вимоги повинен повернути залишок боргу, який, на його переконання, вже становить 27 500, 00 доларів США. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За частиною першою статті 534 Цивільного кодексу України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Як встановлено із змісту розписки від 23 жовтня 2017 року, з 25-го до 1-го числа позичальник взяв на себе зобов`язання щомісяця сплачувати позикодавцеві 1 % за користування коштами, тобто 550, 00 доларів США, з конвертацією у євро, згідно з курсом валют на день виплати. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Частиною третьою статті 545 Цивільного кодексу України передбачено, що саме наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до частини першої статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 Цивільного кодексу України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частинами першою, другою статті 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 464/3790/16-ц; провадження № 14-465цс18 та постановах Верховного Суду: від 19 липня 2021 року у справі № 522/31737/13, провадження № 61-17289св20; 18 липня 2018 року справа № 143/280/17, провадження № 61-33033св18; 08 липня 2019 року справа № 524/4946/16-ц; провадження № 61-20376св18. Щодо солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями, то у постанові від 07 жовтня 2021 року Верховний Суд у справі № 295/8319/18 сформулював відповідну правову позицію. Так відповідно до частини другої статті 73 Сімейного кодексу України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя відповідає усім своїм майном. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що доводи сторони відповідача не спростовують встановлених судом фактичних обставин, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved