Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

У грудні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та просить: визнати недійсним кредитний договір №0563-9958 від 11.12.2020 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.12.2020 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір №0563-9958, відповідно до умов якого, строк кредиту - 21 день, сума кредиту 6600, 00 грн., встановлений розмір процентів за користування кредитом 2% від непогашеної суми кредиту за кожень день користування кредитом. Вважає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про споживче кредитування», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про електронну комерцію», ЗУ «Про захист персональних даних», у зв`язку з чим, позивачем направлялись листи про припинення порушень з боку відповідача, проте, такі вимоги були залишені без задоволення. Відповідач порушив норми встановлені ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування». Перед укладенням договору про надання кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про обставни, зазначені в ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Працівники фінансової установи не надали позивачу правила надання споживчих кредитів ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та з їх текстом не ознайомили. Вказує, що не мала можливості детально ознайомитись з умовами та правилами кредитування перед укладанням кредитного договору. Також вважає, що відповідач порушив норми встановлені п. 8, 9 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових установ». Як вбачається з кредитного договору, зокрема із п. 12, договір не містить умов про відповідальність відповідача. Окрім того, вказує на порушення норм встановлених п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки сума штрафвних компенасайцій становить більше 50% та вважає не справедливою встановленою п. 5 .2 договорувимоги щодо сплати непропорційно великоої суми компенсації, у разі невиконання зобов`язань за договором, а отже є підстави у визнанні такого пункту недійсним в цілому. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.01.2023 року позовну заяву залишено без реху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.04.2023 року позовну заяву повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2023 року ухвалу суду від 03.04.2023 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.10.2023 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 06.11.2023 року від відповідача до суду надійшли пояснення, якими зазначає, що належним відповідачем у справі є ТОВ «Факторинг Партнерс». Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 11.12.2020 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір №0566-9958. Факт укладання кредитного договору від 11.12.2020 року сторонами визнається. Відповідно до договору факторингу №02/10/2021 від 28.10.2021 року, ТОВ «Факторинг Партнерс» та ТОВ «Укр Кредит Фінанс» уклали договір про надання фінансових послуг з факторингу, відповідно до якого первісний кредитор ТОВ «Укр Кредит Фінанс» передає (відступає) новому кредитору ТОВ «Факторинг Партнерс» свої права вимоги до боржників, зокрема право вимоги за кредитним договором №0563-9958 від 11.12.2020 року, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та передає первісному кредитору під відступлення прав вимоги, грошов ікошти за плату у порядку та строки встановлені цим договором. У витязі реєстру боржників №1 до договору факторингу №02/10/2021 від 28.10.2021 року, зазначений кредитний договір №0563-958 від 11.12.2020 року, який був укладений між [PERSON] та ТОВ «Укр Кредит Фінанс». Таким чином, з Договору факторингу № 02/10/2021 від 28.10.2021 року вбачається, що ТОВ «Факторинг Партнерс» є належним відповідачем у справі за позовом [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, оскільки до ТОВ «Факторинг Партнерс» перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №0563-9958 від 11.12.2020 року. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами, зокрема, розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 1, 2, 3 ст. 51 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. [PERSON] звернулася у суд з позовом до ТОВ "Укр Кредит Фінанс ", як до відповідача, про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору №0563-9958 від 11.12.2020 року, який укладений між ними. У свою чергу, у матеріалах справи наявні достатні відомості про те, що обов`язок виконати вимоги позивача належить іншій особі - належному відповідачеві ТОВ «Факторинг Партнерс», згідно договору факторингу №02/10.2021 від 28.10.2021 року. Разом з тим, позивач подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляла. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). За таких обставин, оскільки позов, поданий [PERSON] до неналежного відповідача ТОВ "Укр Кредит Фінанс", яке вже не є кредитором у зобов`язанні, тому в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed