Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] \~про припинення\~права власності\~на частку\~у спільному\~ майні у\~зв`язку з\~виплатою грошової\~компенсації вартості\~частки. Позовні вимоги мотивує тим, що згідго свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 1993 року власниками квартири за адресою [ADDRESS] , були: [PERSON] (дідусь позивача) - 1/4; [PERSON] (бабуся позивача) - 1/4; [PERSON] (батько поивача) - 1/4 ; [PERSON] (тітка позивача) - 1/4. У 2018 році бабуся позивача - [PERSON] успадкувала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом 1/4 частки у вказаній квартирі, яка належала дідусеві позивача. У 2020 році тітка позивача - [PERSON] подарувала свою 1/4 частки даної квартири батькові позивача - [PERSON] . 15.09.2022 року позивач прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом став власником 3/8 частки спірної квартири за вищевказаною адресою. Відповідачка [PERSON] була дружиною його батька, після смерті якого успадкувала 1/8 частки зазначеної квартири. На неодноразові звернення щодо продажу належної відповідачці незначної частки у квартирі, відповіді не отримав. Вважав, що частка відповідачки є незначною з огляду на те, що квартира знаходиться на другому поверсі і є неподільною без втрати її цільового призначення, відповідачка у квартирі не проживає, витрат на утримання квартири не несе, змушений звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів. Також вважає, що припинення права власності відповідачки на частку в квартирі не завдасть істотної шкоди її інтересам. З огляду на ринкову вартість спірної квартири - 615 341 грн, вартість 1/8 частки належної відповідачці становить - 76 918 грн. Вказану суму вніс на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області. Просив припинити право власності відповідачки на 1/8 частку квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , виплатити відповідачці з депозитного рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області грошові кошти в сумі 76 918 грн. та визнати ним право власності на 1/8 частку спірної квартири. 14.09.2023 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позивачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. Зазначала, що з 2014 року до грудня 2016 року проживала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, а з 23-го грудня 2016 року у зареєстрованому шлюбі у квартирі за адресою [ADDRESS] , де йому належала частка, а інша частка квартири належала його дітям та матері, які там фактично не проживали, бо мали своє особисте житло. До одруження відповідачка мала житло у с. Глибочок, Житомирської області, яке за наполяганням чоловіка продала та переїхала жити в [PERSON] . Пізніше до вказаної квартири були зареєстровані також її діти від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] . На кошти від проданого в Житомирській області будинку та кошти чоловіка [PERSON] вони впродовж 2016-2021 років будували неподалік даної квартири житловий будинок, який ще не зданий в експлуатацію. Після смерті чоловіка, через ставлення родичів покійного чоловіка, вона з дітьми змушена була покинути квартиру, яку у лютому 2022 року за рішенням позивача та його матері було здано за плату наймачам, і з вказаного часу вона доступу до квартири не мала. Вказує на відсутність правовстановлюючого документу на належну їй частку у спірній квартирі, оскільки не оформила права власності на це майно, як спадкоємець першої черги після смерті чоловіка, не знає точного розміру частки, а відтак її не може бути позбавлено права власності на таке майно. Наданий позивачем звіт про незалежну оцінку майна вважає неналежним та недопустимим доказом з огляду на мету проведення оцінки для сплати судового збору, а відтак не вважає таку вартість ринковою. Листи позивача з пропозицією продажу її частки не отримувала, доказів їх отримання позивачем не надано, з поштових квитанцій до листів адреса отримувача зазначена: [ADDRESS] , де вона не проживає, про що було відомо позивачу. Вважала, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, відповідно до ч. І ст. 365 ЦК України, підстав припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема: що частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Вказувала, що у неї з дітьми немає у власності іншого житла і таке припинення її права на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди її інтересам та членам її сім`ї. Просила відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, зазначив, що дійсно у спірній квартирі після смерті батька позивача проживали інші люди, на даний час у спірній квартирі ніхто, в тому числі і відповідачка, не проживає. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування являється власником 7/8 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . Вважає частку відповідачки незначною, спосіб захисту - ефективним, і посилаючись на норми ст. 365 ЦК України, просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачки позовні вимоги не визнала, зазначила, що позивачем не доведено належними і допустими доказами підстав припинення відповідачкою права на частку у спільному майні, оскільки позивачем не доведено, що частка є незначною і її неможливо виділити в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим. Зазначила, що таке припинення права власності для відповідачки [PERSON] на частку у спільному майні за адресою: [ADDRESS] , завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам членів її сім`ї. Також вважала суму компенсації, яку пропонує позивач, заниженою та такою, що не відповідає ринковій вартості тотожного житла на ринку нерухомості, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення\~ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст.\~13, 43,\~81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За правилом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. У частинах першій, другій статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 1993 року квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності у рівних долях по 1/4 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Відповідно до копії паспорта громадянина України, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 01.04.2011 року (а.с. 4-7) . Відповідно до копії паспорта громадянина України, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 06.12.2016 року (а.с. 90-91) . Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] виготовленого станом на 08.06.2022, замовником технічної інвентаризації є [PERSON] квартира розташована на 2 поверсі двоповерхового цегляного будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 48.4 кв.м., загальною площею 72 кв.м. (а.с.15-17). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 08.11.2021 року серії [NUMBER] (а.с. 89). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2022 року, посвідченого Штефюк\~Н.В.,\~приватним нотаріусом\~ Вижницького\~районного нотаріального\~округу Чернівецької\~області,\~спадкоємцем майна,\~яке складається\~з 3/8\~частки квартири\~номер [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Путильської селищної ради Путильського району Чернівецької області 12.10.1993 року на підставі розпорядження № 48-пр від 11.10.1993 року, зареєстрованого 10.02.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності 35447342 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1653105073235 та в 1/4 частці на підставі договору дарування частки квартири, посвідченого Кокаревою В.М., приватним нотаріусом Путильського районного нотаріального округу 28.02.2020 року по р. № 96, зареєстрованого 28.02.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності 35727606 за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1653105073235. Зазначене свідоцтво про право на спадщину на 3/8 частки квартири видано [PERSON] (а.с.11). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 309884362 від 15.09.2022 року, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником у спільній частковій власності 3/8 часток квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно договору дарування від 28.11.2022 року [PERSON] подарувала своєму внукові [PERSON] 2/4 (дві четвертих) частки квартири за номером [ADDRESS] (а.с.13) Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 316158585 від 28.11.2022 року, [PERSON] на підставі договору дарування є власником у спільній часткові власності 2/4 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно звіту про незалежну оцінку майна, ринкова вартість трикімнатної квартири [ADDRESS] складає 615 341 грн. (а.с.18-32). З довідки №420 від 21.07.2022 року виданої Путильською селищною радою вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі №11, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час комісійного обстеження 20.07.2022 року за вказаною адресою проживає сім`я [PERSON] . [PERSON] до дня смерті [INFO] був зареєстрований за вказаною адресою, а проживав разом з дружиною [PERSON] та її сином [PERSON] в новозбудованому будинку в [ADDRESS] , який не зданий в експлуатацію (а.с.33). Відповідно до копії листів [PERSON] від 29.11.2022 року та від 06.12.2022 року, позивач звертався до відповідачки [PERSON] з пропозицією продати належну їй 1/8 частки, яка є незначною, у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно квитанцій Укрпошти від 15.03.2023 року та від 20.03.2023 року, [PERSON] були надіслані листи рекомендовані, однак вказані квитанції не пітверджують зазначене позивачем з огляду на дати вказані у листах (29.11.2022 та 06.12.2022) і квитанціях ( 15.03.2023 та 20.03.2023), які не збігаються за часом, дані квитанції не свідчать про отримання відповідачкою таких листів та не містять опису вкладення на підтвердження його вмісту. Як вбачається з адреси адресата, вказаної у листах, такі надсилалися за адресою [ADDRESS] , де відповідачка фактично не проживає (а.с. 34-37), що було підтверджено представником позивача у судовому засіданні. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, під номером 346423602 від 13.09.2023, за [PERSON] відомості у вказаних реєстрах відсутні (а.с.94, на звороті). З копії спадкової справи № 28/2022 від 31.03.2022 року вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , і її частка у спадковому майні складає 1/8. Право власності на вказану частку у спадковому майні відповідачка не оформила (а.с. 129-159). З наданих у судовому засіданні пояснень представника відповідача вбачається, що відповідачка з синами не проживає у спірній квартирі з часу смерті її чоловіка / батька позивача саме з підстави перешкоджання зі сторони позивача та його бабусі (матері спадкодавця), що не заперечувалося і представником відповідача, який у свою чергу підтвердив інформацію щодо проживання у вказаній квартирі наймачів знайомих позивача. Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року(в редакції на час видачі свідоцтва) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Згідно наданих стороною позивача доказів, суд вважає встановленим, що [PERSON] належить 7/8 частки квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про прийняття спадщини за законом (3/8) та договору дарування (2/4), а відповідачці [PERSON] - 1/8 частки вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , право власності на яку нею не оформлено. Позивач обрав варіант способу захисту своїх прав шляхом припинення права на частку у спільному майні узв`язку з виплатою грошової компенсації вартості частки відповідачці, відповідно до приписів ст. 365 ЦК України, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Тобто, вищезазначена правова норма регулює порядок здійснення права спільної часткової власності, зокрема порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що "відсутність конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18) вказано, що "припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном". Аналогічні висновки міститься в постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 303/4849/16-ц (провадження № 61-27907св18), на які зроблено посилання у касаційній скарзі. Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення прав інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. В якості підстави для задоволення своїх вимог про припинення права відповідачки на належну її частку у спільному майні, позивач посилається на ст. 365 ЦК України, зазначаючи, що частка відповідачки у праві спільної влсності є незначною і не може бути виділена в натурі, а квартира, яка є об`єктом спільної сумісної власності, є неподільною, і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Відповідачці [PERSON] належить 1/8 частка у спадковому майні, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідачка іншого житла, ніж спірне майно, не має, тому припинення права відповідачки на частку у спільному майні за рішенням суду завдасть істотної шкоди її інтересам. Верховний Суд неодноразово в своїх рішеннях наголошував на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів подібної категорії справ є вирішення конфлікту між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Таким чином у судовому засіданні не підтверджено позивачем належними та допустими доказами, що частка відповідачки є незначною і не може бути виділена в натурі; що вказана квартира неподільною; що спільне володіння і користування майном є неможливим; що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Встановлено, що відповідачка іншим житлом не забезпечена, спірна частка квартири, спадкоємцем якої за законом після смерті чоловіка є її єдиною, хоча і не формленою, власністю, а тому припинення права відповідачки на 1/8 частки спільного житла завдасть істотної шкоди її інтересам, що робить не можливим застосування до спірних відносин положень ст. 365 ЦК України. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаного позову, що в подальшому не позбавляє позивача права звернутись до суду з відповідним позовом, обравши інший спосіб захисту, передбачений ст. 16 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо повернення суми вартості частки майна у спільному майні, внесеної на депозитний рахунок суду, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що позивачем попередньо внесено вартість частки в розмірі 76 918 грн. на депозитний рахунок ТУ ДСА в Чернівецької області. Згідно ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що на виконання вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України, позивачем внесено грошові кошти в розмірі 76 918 (сімдесят шість тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн. на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, що підтверджується квитанцією №12702407 від 07.06.2023 року. Оригінал квитанції було надано представником позивача та досліджено у судовому засіданні, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.38). Депозитний рахунок суду не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов. Отже, враховуючи, що підстава для знаходження грошових коштів на депозитному рахунку суду відпала, суд дійшов висновків про повернення коштів, внесених на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, тому підстави для стягнення таких витрат з відповідача відсутні. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed