Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

У лютому 2023 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] в якому вказував, що перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 16.05.1997р. по 26.07.2017р. За час перебування у шлюбі набули у спільну сумісну власність однокімнатну квартиру та просить визнати за ним право власності на частини вказаної квартири. Ухвалою від 17.02.2023р. провадження у справі було відкрито. В квітні 2023р. [PERSON] разом з відзивом на позовну заяву подала зустрічний позов в якому вказала, що під час шлюбу у спільну сумісну власність подружжям придбано: - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; - частки квартири за адресою: [ADDRESS] ; - квартира за адресою: [ADDRESS] ; - автомобіль Infiniti FX 37, 2011 року випуску; - автомобіль Peugeot 307 SW, 2003 року випуску; - автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску. Також зазначає, що вказане майно [PERSON] продав без згоди іншого подружжя та просить стягнути з [PERSON] частину вартості майна в загальній сумі 1 453 886 грн. Ухвалою від 13.04.2023 р. зустрічну позовну заяву об`єднано з первісним позовом. Прострочено сплату судового збору до ухвалення рішення в справі. [PERSON] надав відзив на зустрічну позовну заяву в якому заперечував проти задоволення зустрічного позову та вказував, що відчужене нерухоме та рухоме майно є його особистою власністю, придбане за особисті кошти, а отже не за спільні сумісні кошти подружжя, а тому не зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню. Ухвалою від 03.05.2023р. витребувано у Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального Гібадулової Л.А. належним чином засвідчену копію заяви/згоди [PERSON] на продаж нерухомого майна або заява про те, що відчужуване майно є особистою власністю продавця, у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жовніра Ярослава Вікторовича копію матеріалів нотаріальної справи, у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шуть Олени Геннадіївни копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення правочину - Договору купівлі-продажу, у Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦМВС в Харківській області інформацію щодо транспортних засобів з вказівкою дати набуття у власність та відчуження всіх транспортних засобів, що належали/були зареєстровані за [PERSON] . Ухвалою від 04.10.23 року закрито підготовче провадження та судову справу було призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом свої вимоги підтримав. Проти задоволення зустрічного позову заперечував. [PERSON] та її представник до судового засідання не з`явились. Про час розгляду справи були повідомлені належним чином. Доказів сплати судового збору не надали. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, допитавши свідка, встановив наступне. Щодо первісного позову. Судом встановлено, оскільки не оспорюється сторонами та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.05.1997р. по 26.07.2017р. В період шлюбу 21.05.2013 року подружжям була набута однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 25,9 кв.м., житловою 13 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу 29.04.2015р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи. У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів того, що квартира [ADDRESS] не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про визнання права власності на частини квартири є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо зустрічної позовної заяви. Як вбачається з матеріалів справи на ім`я відповідача за зустрічним позовом [PERSON] в період перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] було придбано наступне майно: - на підставі договору про поділ нерухомого майна від 07.04.2016р. житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; - на підставі договору міни 04.03.2016р. частки квартири за адресою: [ADDRESS] ; - на підставі договору міни від 04.04.2013р. квартира за адресою: [ADDRESS] ; - 12.04.2017р. автомобіль Infiniti FX 37, 2011 року випуску; - 05.05.2010р. автомобіль Peugeot 307 SW, 2003 року випуску; - 02.08.2014р. автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Як вказав в постанові від 25 листопада 2020 року справа № 127/15091/18 Верховний Суд встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин за змістом СК України не є фактами, що мають юридичне значення, які підлягають окремому встановленню в судовому засіданні. Вимоги про визнання спірного майна особистою приватною власністю позивач обґрунтовує положеннями частини шостої статті 57 СК України, відповідно до яких суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка, майна, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. За змістом указаної норми, предмета та правил доказування обов`язком позивача, крім іншого, є доведення того, що майно було набуте не за спільні кошти подружжя у період окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Встановивши такі обставини, суд може визнати спірне майно особистою приватною власністю. Водночас за вказаних обставин відсутні підстави для задоволення як окремих вимог про встановлення фактів окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин. Суд зазначає, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, а також майно, набуте одним із подружжя, за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що вищевказане нерухоме та рухоме майно набуте сторонами за час спільного перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю, однак [PERSON] зазначає у відзиві на зустрічну позовну заяву, що вказане майно є його особистою власністю та не підлягає поділу та відповідно компенсації за продаж майна. 07.04.2017 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу та відчужено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 11.04.2016р. про те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] , оскільки придбана за його власні кошти. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний житловий будинок є особистою приватною власністю [PERSON] , тобто не є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно не підлягає поділу. 14.04.2016р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу та відчужено частки квартири за адресою: [ADDRESS] . 04.03.2016р. [PERSON] , позивач за зустрічним позовом, було надано нотаріально посвідчено заяву про те, що частки квартири за адресою: [ADDRESS] є особистою власністю [PERSON] , який придбаний за його особисті кошти без її участі. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний об`єкт нерухомості є особистою приватною власністю [PERSON] , тобто не є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно не підлягає поділу. 27.06.2014р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу та відчужено квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору міни від 04.04.2013р. за реєстровим №1414 та на підставі нотаріально посвідченого договору міни від 04.04.2013р. за реєстровим №1431. Відповідно до договору міни від 04.04.2013р. за реєстровим №1414 укладеному між [PERSON] та [PERSON] , обміняли належне їм майно, а саме: [PERSON] міняє належну йому частини житлового будинку [ADDRESS] на частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Відповідно до договору міни від 04.04.2013р. за реєстровим №1431 укладеному між [PERSON] та [PERSON] , обміняли належне їм майно, а саме: [PERSON] міняє належну йому частини житлового будинку [ADDRESS] на частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Міна вчинялася без доплати. Будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 20.01.2012р. за реєстровим №95. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки набута у власність внаслідок міни майна, що було його особистою власністю на підставі договору дарування. Також суд не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] компенсації за продаж автомобіль Infiniti FX 37, 2011 року випуску, разом з тим вважає твердження [PERSON] про те, що вказаний автомобіль є його особистою власністю ґрунтовними та такими, що підтверджуються доказами наявними в матеріалах справи. 12.04.2017р. [PERSON] було придбано автомобіль Infiniti FX 37, 2011 року випуску. 07.04.2017р. [PERSON] уклав договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] відповідно до якого останній відчужив вказаний об`єкт нерухомості за суму 1 214 793 грн., що в еквіваленті на дату продажу становило 44 826 долари США, що є його особистими грошовими коштами. За вказані особисті грошові кошти [PERSON] було придбано автомобіль Infiniti FX 37, 2011 року випуску. Отже автомобіль Infiniti FX 37, 2011 року випуску не є об`єктом спільного сумісного майна подружжя, оскільки було придбано за особисті власні кошти, які виникли від продажу нерухомого майна, що перебувало в приватній особистій власності. Доказів на спростування даного твердження [PERSON] надано не було. Також суд не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації за відчуження [PERSON] транспортного засобу Subaru Forester, 2008 року випуску. Як було встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.05.1997р. по 26.07.2017р. З відповіді Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області від 19.06.2023р. №31/20-2131, вбачається, що 02.08.2014р. на ім`я [PERSON] на підставі довідки-рахунку ВІА579162 від 01.08.2014р.оформленої у ТОВ «ВІЛКОМ», значився автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску. 12.04.2017р. транспортний засіб знято з обліку. 08.06.2017р. транспортний засіб перереєстровано на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу 6350/2017/490511 від 08.06.2017р. оформленого у присутності адміністратора ТСЦ№6350. Таким чином як набуття так і відчуження автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску відбувалося під час знаходження сторін у шлюбі. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Отже, зважаючи на ту обставину, що автомобіль Subaru Forester, 2008 року випуску було відчуження під час шлюбу, судом у відповідності до вказаних вище норм презюмується та обставина, що автомобіль було відчужено в інтересах сім`ї, а отримане внаслідок укладення правочину використане в інтересах сім`ї. Тягар доказування того, що правочин було укладено одним з подружжя не в інтересах сім`ї, а отримане внаслідок укладення правочину, покладається на особу, яка це спростовує, в даному випадку позивача за зустрічним позовом. В свою чергу позивачем за зустрічним позовом не було доведено на підставі належних та допустимих доказів, що майно було відчужене не в інтересах сім`ї. В свою чергу, суд критично відноситься до тверджень відповідача за зустрічним позовом про ту обставину, що шлюбні сімейні відносини між сторонами припинилися в червні 2015 року, оскільки останнім не надано доказів, які б дали змогу дійти суду до переконливих висновків та встановити відповідні факти. Пояснення свідка суд оцінює критично, оскільки вони були не однозначні та їх поясненнями не підтверджується, про те, що саме з червня 2015 року сторони по справі окремо проживали у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Судом встановлено що за [PERSON] з 07.05.2010 року на підставі договору купівлі-продажу 101101 від 05.05.2010 року оформленого УТБ «Славута» значився зареєстрованим автомобіль Peugeot 307 SW, 2003 року випуску, сірого кольору. 13.07.2019р. транспортний засіб перереєстровано на іншу особу на підставі договору купівлі-продажу № 6218/19/011136 від 06.07.2019р. оформленого ТОВ «Примаск-Автоексперт». Таким чином придбання вказаного автомобіля відбулось під час шлюбу, а відчуження після розірвання шлюбу. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості наданих доказів є конституційної гарантією (стаття 129 Конституції України). Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не надано доказів, на підставі яких би суд міг однозначно встановити та зробити висновок про придбання подружжям вказаного транспортного засобу, способу відчуження транспортного засобу, наявність чи відсутність згоди іншого подружжя на вчинення правочину. За наведених обставин суд не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації за відчуження транспортного засобу Peugeot 307 SW, 2003 року випуску за ненаданням належних та допустимих доказів. Разом з тим, на думку суду [PERSON] не позбавлена права на повторне звернення до суду з позовними вимогами в цій частині в разі отримання вказаних доказів та сплати відповідного судового збору. Зважаючи на наведене, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя необхідно відмовити. Судові витрати розподіляються у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved