Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

У червні 2017 року позивачка звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова К.Ю., [PERSON] , в якому уточнивши позовні вимоги просила: 1) визнати недійним договір дарування квартири [ADDRESS] від 21 квітня 2017 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим Костянтином Юрійовичем, зареєстрований в реєстрі за №691; 2) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34889145 від 21.04.2017 та державну реєстрацію права власності, номер запису про право власності: 20091038, державний реєстратор приватний нотаріус Некрилов Костянтин Юрійович, Київський міський нотаріальний округ, підстава виникнення права власності: договір дарування, серія та номер: 691, виданий 21.04.2017, видавник: приватний нотаріус Некрилов Костянтин Юрійович, Київський міський нотаріальний округ; 3) витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Позов обгрунтовує тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 21.05.1997 року її тітці [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . 22.02.2008 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] заповіла позивачці. [INFO] [PERSON] померла. Вказує, що 30.03.2017 року позивача звернулась до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Зазначає, що під час перевірки нотаріусом права власності на вищевказану квартиру, було надано інформаційну довідку з Єдиного речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №85863365 від 26.04.2017 з якої вбачається, що на підставі договору дарування від 21.04.2017 серія та № 691 посвідченого приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю. власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] .. Вказує, що покійна тітка [PERSON] не могла укласти договір дарування від 21.04.2017 року, оскільки померла [INFO] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2017 дана цивільна справа розподілена головуючому судді Васильченко О.В.. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Васильченко О.В. від 11.07.2017 відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2021, цивільну справу № 758/7535/17 (номер провадження 2/758/677/21) передано судді Подільського районного суду м. Києва Васильченку О.В., у зв`язку із звільненням судді [PERSON] .. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 20.04.2021 року справу № 758/7535/17 прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. 12.07.2021 року від співвідповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що вона є добросовісним власником квартири, яку придбала в установленому законом порядку та володіє нею на законних підставах. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 19.07.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, в матеріалах справи знаходиться заява, в якій представник позивачки просить розгляд справи проводити за відсутнітю позивачки та її представника. Відповідач -1 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причину неявки до суду не повідомила. Відповідач - 2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Відповідачка - 3 та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити в його задоіоленні з підстав необгрунтованості. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідачки та її представника, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 1997 року [PERSON] належала квартира [ADDRESS] . Під час свого життя, а саме 22 лютого 2008 року, на випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. В передбачений законодавством термін, а саме 30 березня 2017 року, [PERSON] звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Так, під час перевірки нотаріусом права власності на вищевказану квартиру, останнім [PERSON] було надано інформаційну довідку з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 85863365 від 26.04.2017 з якої вбачається, що на підставі договору дарування від 21 квітня 2017 року серія та номер №691 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим Костянтином Юрійовичем власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . В рамках розгляду даної цивільної справи 19 квітня 2018 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова Костянтина Юрійовича витребувано копії всіх документів, що складають нотаріальну справу та на підставі яких було здійснено відчуження квартири [ADDRESS] , 21 квітня 2017 року та нотаріально посвідчено договір дарування квартири від 21 квітня 2017 року ( серія та номер 691). На виконання вимог зазначеної ухвали [PERSON] було надіслано нотаріальну справу, яка містить договір дарування, копії паспортів сторін, довідку про зареєстрованих осіб, а також витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З наданих документів вбачається, що оспорюваний договір був укладений між [PERSON] та [PERSON] . В той же час, решти документів, на підставі яких було здійснено посвідчення вказаної угоди, нотаріальна справа не містить. Зокрема, як вбачається з договору дарування, посвідчення угоди здійснювалося на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого «Українською біржею Десятинна» 27 квітня 1999 року за реєстраційним номером 7985-2846, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 25 червня 1999 року в реєстровій книзі під №4085, в той же час в матеріалах нотаріальної справи дана копія договору відсутня, а також відсутні відомості про реєстрацію даного договору. [PERSON] не мала права відчужувати спірну квартиру, оскільки не була її власником та не мала відповідного правовстановлюючого документа. Так, власником квартири станом на 21 квітня 2017 року (момент укладення спірного договору) була - [PERSON] , що підтверджується наступними доказами: 21 травня 1997 року [PERSON] було придбано у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 22 травня 1997 року [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану вище квартиру в Київському міському бюро технічної інвентаризації, про що було зроблено запис до Реєстраційної книги №1983 . 16 січня 2008 року [PERSON] було одержано дублікат вказаного вище договору купівлі-продажу квартири від 21 травня 1997 року. 29 січня 2008 року [PERSON] було проведено реєстрацію дублікату договору купівлі-продажу в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується відміткою на дублікаті договору. Крім того, вказана інформація підтверджується також інформаційною довідкою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 квітня 2017 року за №15968, згідно якої станом на 26 квітня 2017 року за даними реєстрових книг Бюро квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ромасенко Н.Ф., приватним нотаріусом Київського міського нотокругу 21.05.1997р. №2494, дублікат якого видано [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотокругу 16.01.2008 за №10. В той же час, відсутність договору купівлі-продажу, зареєстрованого «Українською біржею Десятинна» 27 квітня 1999 року за реєстраційним номером 7985-2846, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 25 червня 1999 року в реєстровій книзі під №4085, підтверджується наступним: в нотаріальні справі всупереч вимогам ч.3 глави 7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» відсутній вказаний договір та витяг про його реєстрацію; з відповіді Державного архіву м. Києва від 17.10.2018 за №068/02-12/2052 вбачається, що у документах фонду Р-1606 «Товарна біржа «Українська біржа «Десятинна», а саме у журналі реєстрації договорів купівлі-продажу та міни об`єктів нерухомості за 27.04.1999 - договору купівлі -продажу №7985-2846, за яким нібито набула у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , не виявлено. З відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08.10.2018 за №062/14-12375, реєстрової книги за №4085, в якій нібито було проведено державну реєстрацію права власності договору купівлі-продажу за яким набула у власність вищевказану квартиру [PERSON] , не існує, також не існує реєстраційного запису за №7985-2846. Таким чином, наявність вказаних відомостей виключає можливість існування договору купівлі-продажу, зареєстрованого «Українською біржею Десятинна» 27 квітня 1999 року за реєстраційним номером 7985-2846, відповідно й виключає можливість перебування у власності [PERSON] з 27 квітня 1999 року квартири [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] не мала права відчужувати спірну квартиру у зв`язку із відсутністю у неї права власності на останню, даний договір є недійсним та підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За змістом ст. 215 ЦК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Щодо скасування державної реєстрації договору дарування Згідно пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV. Вказані правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц. Оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то наразі ефективним способом захисту порушених прав є саме скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) . Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Щодо вимог про визнання права власності Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на положення статей 1216, 12187 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Саме такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року по справі № 222/30/17, від 14 квітня 2021 року у справа № 754/11747/18; від 7 грудня 2022 року у справі № 757/26182/14-ц; висновок у постанові від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17. Відтак, за обставин цієї справи вимога про визнання права власності є неефективною, у тому числі і для захисту прав [PERSON] , як спадкоємиці [PERSON] . Щодо витребування квартири Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це права, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)). Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що «можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Із матеріалів справи убачається, що після першого правочину (договору дарування) квартири ще раз змінився її набувач. Зокрема, згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.11.2017, який був укладений під час розгляду даної цивільної справи, теперішнім власником квартира [ADDRESS] є [PERSON] . Тобто, спірне майно за відплатним договором придбане [PERSON] у [PERSON] як особи, яка не мала права його відчужувати, тому [PERSON] має право витребувати це майно від набувача, оскільки вищевказана квартира вибула з володіння власника, зокрема, [PERSON] , не з її волі, а шляхом підроблення документів. Таким чином, вимога позивача про витребовування квартири на користь позивачки у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки її з порушенням вимог закону було позбавлено права на спадкове майно, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. При цьому, слід звернути увагу на те, що [PERSON] не позбавлена права звернутися до відповідних осіб з позовом щодо компенсації внаслідок порушення права, що буде відповідати принципу пропорційності та відновленню справедливого балансу відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини першої статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Крім того, слід звернути увагу на те, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Отже, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права при заявлені вимоги про витребовування майна. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, а також у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 522/11473/15-ц. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 57 ЦК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст. 236 ЦК України встановлено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позовні вимоги знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача позов було визнано в повному обсязі, а тому суд вважає, що наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів солідарно підлягають стягненню на користь позивача понесені останньою судові витрати у виді судового збору в розмірі 1280,00 грн.

Outcome: partial