Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до вимог якої просив суд визнати за ним право на 32/200 частку у праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилався на те, що 01.04.2016р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контри Праведник Н.О. за №09-224, згідно якого заповіла належну їй на праві власності частку квартири [ADDRESS] на користь позивача та [PERSON] в рівних частках кожному. Станом на момент укладення заповіту, [PERSON] не мала значних вад зору, зробила особистий надпис на заповіті про його прочитання вголос та підписання. Проте, в серпні 2016 року Заповідачка відчула болі в лівому оці, у зв`язку з чим 04.08.2016р. звернулась до КЛІЗ «Чернігівська обласна лікарня», де перебувала на лікуванні до 12.08.2016р. [INFO] заповідачка померла. 15.12.2021р. позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Мартиненко Є.Ю. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контри 01.04.2016р. та зареєстрованим в реєстрі за №09-224. 24.02.2023р. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мартиненко С.Ю прийняла постанову вих. №9/02-31 про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину. Відмова мотивована тим, що згідно інформаційної довідки №69453338 від 13.07.2022 року від імені [PERSON] було видано інший заповіт, посвідчений секретарем Савинської сільської ради Козелецького району Чернігівської області 29.10.2020р. за реєстровим №13, згідно якого померла заповіла все своє майно іншій особі. Позивач вказує, що другий заповіт, за яким все майно заповідачки було заповідано відповідачу, є нікчемним (недійсним в силу закону), оскільки заповідачка не зачитувала вголос тексту заповіту, написаного секретарем сільської ради за допомогою технічних засобів, у зв?язку з чим не знала, який документ вона підписує та який зміст становить заповідальне розпорядження, тобто, другий заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Нікчемність другого заповіту не створює жодних юридичних наслідків, у тому числі, не скасовує первісний заповіт, а тому, як вважає позивач, не може бути перепоною для набуття позивачем прав на спадщину. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.07.2023р. відкрито провадження по справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 15.10.2023р. до суду надійшла заява представника відповідача, відповідно до якої відповідач визнає позовні вимоги позивача та просить суд їх задовольнити. Ухвалою суду від 15.11.2023р. підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача подала до суду клопотання, відповідно до якого просила проводити судове засідання за відсутності відповідача та її представника. Позовні вимоги визнала та просила врахувати при ухваленні рішення заяву про визнання позову від 15.10.2023р. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням неявки всіх учасників справи у судове засідання, датою ухвалення рішення у справі є дата складення повного судового рішення - 28.12.2023р., що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 05.09.2022р. справа №1519/2-5034/11. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, виходить з наступного. Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; а частина 3 статті 12, частина 1 статті 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] була відкрита спадкова справа №14/21 приватним нотаріусом КМНО Мартиненко Є.Ю. За життя [PERSON] , а саме 01.04.2016р. склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контри Праведник Н.О. за №09-224, згідно якого заповіла належну їй на праві власності частку квартири [ADDRESS] на користь позивача та [PERSON] в рівних частках кожному. Згідно інформаційної довідки Комунального підприємства КМР Київське міське бюро технічної інвентаризації від 13.01.2022р., згідно даними реєстрових книг бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована: 64/200 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Київським виробничим об`єднанням імені Артема 06.10.1994р., зареєстрованого в Бюро 13.10.1994р, за реєстровим № 5434. Таким чином, за заповітом від 01.04.2016р. позивач мав спадкувати 32/200 частки у квартирі [ADDRESS] . 15.12.2021р. позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Мартиненко Є.Ю. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контри 01.04.2016р. та зареєстрованим в реєстрі за №09-224. 24.02.2023р. приватний нотаріус КМНО Мартиненко С.Ю прийняла постанову вих. №9/02-31 про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину. Відмова приватного нотаріуса мотивована тим, що згідно інформаційної довідки №69453338 від 13.07.2022р. від імені [PERSON] було видано інший заповіт, посвідчений секретарем Савинської ради Козелецького району Чернігівської області 29.10.2020р. за реєстровим №13, згідно якого померла заповіла все своє майно іншій особі. Як вбачається з матеріалів спадкової справи 14/21, яка була направлена до суду приватним нотаріусом КМНО Мартиненко Є.Ю., 29.10.2020р. [PERSON] було складено заповіт, який було посвідчено секретарем Савинської сільської ради Козелецького району Чернігівської області Волосок Л.П., відповідно до якого [PERSON] усе майно, де б воно не було, з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на випадок смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] вцілому. Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 207 ЦК України визначено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Аналогічні положення містяться у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, чинного на момент посвідчення оспорюваного заповіту, пунктами 5-6 глави 9 якого передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на нікчемність заповіту складеного 29.10.2020р. [PERSON] , з огляду на те, що він складений з суттєвим порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, в результаті якого заповідачку було позбавлено можливості ознайомитись з документом, наданим їй на підпис, та змістом заповідального розпорядження, відтак вказаний заповіт є нікчемним в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, згідно виписного епікризу з історії хвороби №12518, [PERSON] 04.08.2016р. було здійснено енуклеацію (видалення очного яблука) лівого ока. Гострота зору правого ока після виписки становила 0,1 н/к. 18.08.2016р. [PERSON] звернулась до Центру мікрохірургії ока, де їй було поставлено діагноз «змішана 1II В глаукома, майже зріла (бура) ускладнена катаракта правового ока, анофтальм зліва» (амбулаторна картка №8903). 23.09.2016р. [PERSON] було надано висновок про встановлення другої групи інвалідності по зору з 19.09.2016р. (безтерміново). Як вбачається з копії заповіту від 29.10.2020р., який було посвідчено секретарем Савинської сільської ради Козелецького району Чернігівської області Волосок Л.П., «заповіт на прохання заповідача записано з його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів і підписано у 2-х примірниках, один з яких залишається у справах Савинської сільської ради, а другий видається заповідачу. В графі підпис міститься підпис заповідачки. Село Савин Козелецького району Чернігівської області, Україна Двадцять дев`ятого жовтня дві тисячі двадцятого року. Цей заповіт посвідчено мною, Волосок Лідією Петрівною , секретарем Савинської сільської ради Козелецького району Чернігівської області. Заповіт записаний мною Волосок Л.П. , зі слів [PERSON] . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний нею у моїй присутності о 14 год.05 хв. Особу його встановлено, дієздатність перевірено.». Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Положеннями статті 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним. Відповідно до частин першої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України). Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно зі статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові ВС КЦС по справі 461/2565/20 від 20.07.2022р. зазначено, що кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у ч.1 ст. 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту. Зокрема, у постанові ВС КЦС від 09.06.2022р. в справі № 369/1913/17 (провадження №61-12004св21) вказано, що: «свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.». З наданої в розпорядження суду медичної документації вбачається, що заповідач мала вади зору при складанні заповіту від 29.10.2020р., які позбавляли її можливості прочитати заповіт, при цьому, зазначений заповіт був посвідчений за відсутності свідків, а тому недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, виходячи з викладеного, беручи до уваги факт визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем обрано ефективний спосіб захист, а вимоги позивача, які визнані відповідачем є законними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню шляхом визнання права власності за позивачем на 32/200 частину у праві спільної часткової власності на кв. [ADDRESS] , за заповітом від 01.04.2016р., посвідченим приватним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контри Праведник Н.О. Так, згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Суд, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті приходить до висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом в сумі 1250,00 грн., а також стягнення з відповідача решти 50 відсотків судового збору.

Outcome: approved