Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

У жовтні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Подільського районного суду м. Києва з позовом, у якому просив стягнути на його користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 вересня 2014 року у розмірі 63 595,06 грн та судові витрати у розмірі 2 270,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк , яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або Банк), у зв`язку з чим відповідач підписав заяву № б/н від 18 вересня 2014 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 106 280,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Банк взяті на себе зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надав позичальникові можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Проте відповідач своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 07 жовтня 2021 року має перед Банком заборгованість за вказаним договором на загальну суму 63 595,06 грн, з яких: 28 252,75 грн - заборгованість за кредитом, 35 342,31 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28.01.2022 позовні вимоги задоволено у повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.09.2014 в розмірі 63 595,06 грн та судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. Ухвалою суду від 19.10.2023 задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення суду від 28.01.2022 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06.11.2023 через систему «Електронний суд» надійшла зустрічна позовна [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків нікчемності правочину, в якій він просив суд застосувати наслідки нікчемності кредитного договору № б/н від 18.09.2014 в частині сплати відсотків за користування кредитом, а саме зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» перерахувати розмір грошових коштів, які повинен сплатити [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк», без урахування незаконно нарахованих АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом та з урахуванням розміру отриманих та перерахованих ним від АТ КБ «ПриватБанк» коштів за кредитним договором № б/н від 18.09.2014 р. Зустрічні позовні вимоги вмотивовані тим, що на умовах та правилах надання банківських послуг відсутній підпис [PERSON] , тобто його ознайомлення з текстом саме цього документу знаходиться під виправданим сумнівом. Обсяг документу є змістовний та значно об`ємний. Окрім того документ за своєю природою використовує мову та терміни спеціальної галузевої спрямованості (правознавство, економіка, банківська справа), що робить його дуже складним для сприйняття пересічним клієнтом банку, який обслуговується як фізична особа, навіть не підприємець. Отже, вказуно, що [PERSON] , як середньостатистичний користувач банківських послуг ніяк не міг бути ознайомлений з таким доволі об`ємним та складним за змістом документом у момент підписання анкети-заяви 18.09.2014, а тому такі документи не можуть слугувати беззаперечним доказом укладення між сторонами кредитного договору, тим більше саме на тих умовах, які передбачаються в зазначених документах. Спосіб захисту прав або інтересів [PERSON] , передбачений законом чи договором вказано визнання частково недійсним правочину споживчого кредиту на підставі заяви-анкети № б/н від 18.09.2014 з банком, а саме в частині нарахування відсотків за користування кредитом. Ухвалою суду від 15.11.2023 зустрічний позов прийнято до провадження, об`єднано в одне провадження первісний позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічний позов [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про застосування наслідків нікчемності правочину, здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24.11.2023 на електронну адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник відповідача за зустрічним позовом - Стадніков Д.В. вказав, що заявлені [PERSON] вимоги є не обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню, оскільки ним не подано жодного належного та допустимого доказу порушення його прав. Вказано, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло 9 років, [PERSON] не звертався в банк за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про їх розмір і повну згоду з ними, що підтверджується підписанням ним договору, користування кредитними грошовими засобами та здійснення погашень, заяв про розірвання договору до банку не надходило. 01.12.2023 через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, в якій представник [PERSON] - Цимбал А.А. виклав аналогічні обґрунтування, зазначеними у зустрічній позовній заяві. Ухвалою суду від 05.12.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник АТ КБ «ПриватБанк» у судових засіданнях підтримав позовні вимоги у повному обсязі, у задоволенні зустрічних - просив відмовити. У подальшому, подав заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи без його участі. Представник [PERSON] - адвокат Цимбал А.А. у судових засіданнях просила відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. У подальшому, подала заяву, в якій просила здійснювати розгляд справи без її участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, заслухавши пояснення сторін, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», яке змінило своє найменування на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 18.09.2014, відповідно до якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок 106 280,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Інформація щодо встановлення та зміни розміру кредитного ліміту підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, що додані до позовної заяви. Підписанням заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті w.w.w.privatbank.ua, складає між ним і Банком договір про надання банківських послуг (далі - кредитний договір), що підтверджується підписом позивача у заяві. Банк взяті на себе зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах кредитного ліміту. Проте, відповідач своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконав, своєчасно не сплатив банку грошові кошти для погашення заборгованості у повному розмірі, що має відображення у розрахунку заборгованості. Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Частиною 1 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, у даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, у зв`язку з чим Банк має підтвердити, що на момент укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1056 1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Приписами ст. 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. За змістом положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Для застосування судом даної норми закону про стягнення процентів від простроченої суми, грошове зобов`язання має бути простроченим. Для того, щоб визначити розмір і період прострочення грошового зобов`язання, необхідно встановити чіткий строк його невиконання згідно із умовами договору та конкретно визначити розмір простроченого зобов`язання. Без встановлення цих конкретних обставин неможливо здійснити правильний розрахунок трьох процентів річних, так як вони мають нараховуватись саме на суму простроченого зобов`язання та лише за період його прострочення. У підписаній сторонами заяві № б/н від 18.08.2011 процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, крім тіла кредиту, а саме заборгованість за кредитом (сума, яку фактично Позичальник отримав у борг), просило також стягнути з відповідача на їх користь заборгованість по процентам за користування кредитом. Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім розрахунку заборгованості за кредитним договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», які є невід`ємними частинами цього кредитного договору, виписку по рахунку Позичальника, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видачу кредитних карток. Матеріали справи не містять підтвердження того, що саме ці Умови та правила і витяг із Тарифів розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання Позичальником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування, що додані Банком до позовної заяви. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити та вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15, при розгляді даної справи позивачем він не спростований. Суд вважає, що у даному випадку до правовідносин, що виникли між сторонами, неможливо застосувати положення ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення Банку до суду із даним позовом. Кредитор міг додати до позовної заяви Витяги з Тарифів і Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяги із Тарифів і Умов та правил не можуть розцінюватися судом як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПриватБанк» за посиланням https://privatbank.ua/terms/ «Архів договорів» не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору, оскільки вони не містять інформації щодо особистого підпису Позичальника на документах, якими Банк обґрунтовує свої вимоги. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт» ), якщо такі Умови не містять підпису Позичальника, викладена Верховним Судом України у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Підписана Позичальником Заява містить лише анкетні дані відповідача та його контактну інформацію. Даний кредитний договір, укладений між сторонами у вигляді підписаної сторонами Заяви, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17 за аналогічним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом викладено правовий висновок про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи наведене вище, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» суми заборгованості за відсотками за користування кредитом. Разом з тим, суд встановив, що АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за укладеним сторонами договором виконало, надало [PERSON] кредит у визначеному розмірі, проте останній у порушення вимог закону та умов договору своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконав. Також суд приймає твердження представника АТ КБ «ПриватБанк», що [PERSON] активно користувався наданими кредитними коштами, здійснював відповідні платежі, знімав готівку та, разом з цим, не звертався до банку за фактом помилкового нарахування відсотків. Великою Палатою Верховного Суду у зазначеній вище постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17 зроблено висновок про те, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, банк має право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої ним суми кредитних коштів. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Щодо вирішення зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.» Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. Також Верховний Суд у постановах 28 квітня 2021 року у справі № 161/2928/19 про визнання кредитного договору неукладеним; від 26 січня 2022 року у справі № 712/8926/18 про визнання кредитного договору недійсним; від 12 липня 2021 року у справі № 562/482/20 про визнання недійсними договорів факторингу та відступлення права вимоги, зазначив «якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність підстав для нарахування боргу, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.» Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що звернення боржника з позовом про застосування наслідків нікчемності правочину в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій, тобто відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника, про зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості, не є належним способом захисту, оскільки такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з боржника кредитної заборгованості. Таким чином, позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, тому у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити саме з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. Оскільки позов задоволено частково, суд покладає на відповідача судовий збір у розмірі 1 008,47 грн.

Outcome: partial