Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

09.11.2023 року [PERSON] до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до Миколаївської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок\~за адресою: [ADDRESS] . Спірна земельна ділянка належить [PERSON] , як попередньому власнику будинку. Оскільки останній помер, а позивачка не може розпорядитися в повному обсязі нерухомим майном через відсутність права власності на земельну ділянку, вона змушена звернутися до суду. Позивачка в судове засідання не з`явилися, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 08.07.2003 року набула права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Стаття 120 ЗК України\~в редакції, чинній на час визнання за позивачкою права власності на житловий будинок визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. Так, частина перша\~статті 120 ЗК України\~передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом із тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка розглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з положеннями\~статті 125 ЗК України\~у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них. При ухваленні рішення щодо набуття у приватну власність спірної земельної ділянки, суд оцінює докази з урахуванням вимог\~статей 77-81 ЦПК України\~про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому, згідно зі\~статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони пропорційно. Згідно зі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного, а також того, що позивачка свій процесуальний обов`язок доказування виконала\~довела належними та допустимими доказами факт набуття нею у власність на законних підставах, а саме з правочину, суд дійшов висновку, що вона також набула право власності на спірну земельну, а тому її позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved