Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Маліцьку І.О. звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором безвідсоткової позики,в якій просять стягнути з відповідачки на його користь суму боргу в розмірі 12 000000 (дванадцять мільйонів) гривень шляхом реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 жовтня 2021року, між ним та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений розпискою, щодо надання [PERSON] у безвідсоткову позику строком на 2 роки до 08 жовтня 2023 року, грошові кошти в розмірі 12 000000 (дванадцять мільйонів) гривень. Як зазначив, позивач, у розписці сторони погодили, що у разі неповернення [PERSON] позики в розмірі 12 000000,00 грн., позика погашається шляхом передання у власність [PERSON] належного на праві власності [PERSON] нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , як майно рівноцінне боргу. На підтвердження прийнятих на себе зобов`язань про поверненню боргу, [PERSON] передала [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . Оскільки відповідачка свої зобов`язання, в строк визначений договором, не виконала, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2023 року матеріали позову передані на розгляд судді Матвєєвій Ю.О. Ухвалою суду від 07.12.2023 року вищевказану цивільну справу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 15.12.2023 року недоліки позивачем було усунуто. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.12.2023 року відкрито провадження у справі, позовну заяву прийнято до розгляду в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання. Представник позивача в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В підготовче засідання від відповідача [PERSON] через її представника - адвоката М`яготіну О.Д. надійшла заява про визнання позову, в якій [PERSON] зазначає, що дійсно, нею були отримані від [PERSON] грошові кошти у сумі 12 000 000 гривень на власні потреби. В забезпечення повернення позики нею було передано [PERSON] всі оригінали документів на квартиру [ADDRESS] , відомості про особовий рахунок про сплату комунальних послуг по квартирі, та ключі від квартири. Нажаль, повернути кошти отримані від [PERSON] не має можливості, тому вважає, що її заборгованість перед [PERSON] слід погасити шляхом передання у його власність її квартири [ADDRESS] . Справу просить слухати у її відсутності. Положенням ч.4 ст.200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього кодексу. Статтею 206 ЦПК України передбачено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки визнання відповідачем позов у даній справі не суперечить закону та не порушує права свободи та інтереси інших осіб, тому суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та про винесення рішення по суті справи у підготовчому засіданні. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Судом встановлено, що 08 жовтня 2021 року позивач [PERSON] , надав [PERSON] , грошові кошти у безвідсоткову позику, у розмірі 12 000 000(дванадцять мільйонів) гривень на власні потреби, строком до 08 жовтня 2023 року, що підтверджується розпискою за підписом [PERSON] . У Розписці сторони погодили, що у разі неповернення [PERSON] позики в розмірі 12 000000,00 грн., [PERSON] має право звернути стягнення на належну [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS] . На підтвердження прийнятих на себе зобов`язань по поверненню боргу, [PERSON] передала [PERSON] оригінали правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] . Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц дійшла висновку, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що оригінал боргової розписки станом на день розгляду справи знаходиться у позивача [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За таких обставин, з огляду на вищенаведене, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, а також відповідні наслідки у разі неналежного та несвоєчасного виконання зобов`язання, тому враховуючи, що зобов`язання перед позикодавцем позичальником не виконані, кошти, отримані у позику, не повернуті, приймаючи позицію відповідача щодо визнання позовних вимог, а також з урахуванням встановленої статтею 204 ЦК України презумпції правомірності правочину наявні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved