Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Свої позовні вимоги вона обґрунтовувала тим, що 29.07.1999 року між сторонами були укладені два договори купівлі-продажу (2/3 та 1/3 часток) квартири за адресою: [ADDRESS] , які укладені укладений на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості. У зв?язку з тим, що під час укладення договору від імені [PERSON] виступав [PERSON] на підставі нотаріальної довіреності, що не було передбачено Законом України «Про товарні біржі», а [PERSON] станом на дату укладення договору був неповнолітнім, сторони виконали всі свої зобов`язання за договором, то відповідні договори підлягають визнанню дійсними в судовому порядку. Ухвалою суду від 03.11.2023 року було відкрито провадження по справі. Представник позивача до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату та час судового засідання належним чином. Надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] по справі неодноразово був повідомлений судом про дату та час судового засідання належним чином, однак до суду не з`явився, будь-яких заперечень не надав. Відповідач [PERSON] по справі неодноразово був повідомлений судом про дату та час судового засідання належним чином, однак до суду не з`явився, будь-яких заперечень не надав. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторони, викладені у відповідних заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 29.07.1999 року між [PERSON] (в інтересах якої діяв [PERSON] ) (продавець) та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу № 99.07-1531 від 29.07.1999 року, який укладений на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості щодо 2/3 частин кватири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний Договір посвідчений Одеській спеціалізованій біржі нерухомості та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод. Право власності покупця (позивача по справі) було зареєстровано в ОМБТІ та РОН за № 297 сторінка 95 кн. 9 пр. 29.07.1999 року між [PERSON] та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу № 99.07-1532 від 29.07.1999 року, який укладений на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості щодо 1/3 частин кватири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний Договір посвідчений Одеській спеціалізованій біржі нерухомості та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод. Право власності покупця (позивача по справі) було зареєстровано в ОМБТІ та РОН за № 297 сторінка 95 кн. 9 пр. Обставини реєстрації вищевказаних договорів підтверджуються листом КП «БТІ» ОМР № 30266/04-04 від 05.10.2023 року. В той же час, від імені [PERSON] виступав [PERSON] на підставі нотаріальної довіреності, що не було передбачено Законом України «Про товарні біржі». Крім того, [PERSON] станом на дату укладення договору був неповнолітнім. Враховуючи те, що правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного кодексу України 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами. Відповідно до ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. За положеннями ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1957 XII від 10 грудня 1991 року в редакції, яка діяла на час укладання договору купівлі-продажу в 1999 році, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно зі ст.8 Закону України «Про товарну біржу» членами товарної біржі є засновники, а також прийняті до складу згідно із статутом біржі фізичної особи. Одним із обов`язків члена товарної біржі є сплата членських внесків. Малолітні діти не набули повної цивільної дієздатності та не мають особистого доходу, який би дозволив сплачувати внески та бути повноправними членами товарної біржі. Отже, членом товарної біржі може бути громадянин, який досяг повноліття. Крім того, законодавством не передбачалось можливість передачі своїх прав як членом біржі іншим особами по нотаріальних довіреностях. В той же час, 29.07.1999 року між [PERSON] (в інтересах якої діяв [PERSON] ) (продавець) та [PERSON] (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу № 99.07-1531 від 29.07.1999 року. Відповідно до такого договору від імені продавця діяла особа по нотаріальній довіреності, а саме [PERSON] (довіреність посвідчена Сулейманової Г.Р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 22.07.1999 року за № 638). [PERSON] станом на дату укладення договору був неповнолітнім. Однак, вищевказані купівлі-продажу від 29.07.1999 року все одно були укладені та обома сторонами повністю виконаний: відповідачами була звільнена квартира, передані ключі, а позивач сплатив узгоджену між сторонами грошову суму. Також, право власності на зазначену квартиру за позивачем було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу № 23453 від 30.07.1998 року. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне, або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3, від 28.04.1978 року, зі змінами №15, від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними, з підстав недодержання нотаріальної форми», визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі - продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права відповідно до пп. 1 п.2 цієї статті. Згідно ст. 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав обов`язків цивільного характеру. Виходячи із правил ст.6 ч.1 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами доказів, що беруть участь у справі. Наведені позивачем доводи суд вважає обґрунтованими та у зв`язку з цим позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 65, 71, 72, 14, 145, 150 ЖК України,-

Outcome: approved