Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, обґрунтовуючи \~свій позов тим, що з 27.08.2010 року по 19.09.2022 року перебувала в зареєстрованому шлюбів з відповідачем; щлюб за рішенням суду було розірвано. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Навесні 2022 року у зв`язку з військовою агресією РФ проти України вона разом із синами була вимушена виїхати до м.Дніпро. Відповідач залишився на окупованій території де і перебуває до теперішнього часу. Відтоді і припинилися їхні сімейні відносини, відповідач припинив цікавитися життям синів, не надає їм ніякої матеріальної допомоги на їх утримання. У неї з відповідачем різні погляди на сімейне життя та обов`язки, у кожного окремий бюджет, кожен з них проживає окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Діти проживають разом з нею та знаходяться на її повному матеріальному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей в добровільному порядку не надає, він є здоровим та працездатним, тому має змогу сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 гривень на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову в суд і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою суду від 01.12.2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. \~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] в судове засідання не явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, надала до позову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. (а.с.19) \~ \~\~\~ \~ \~ Відповідач\~ [PERSON] \~в судове\~засідання не\~явився,\~про розгляд\~справи повідомлений\~у відповідності\~з п.19\~Розділу ХІІІ\~Перехідних положень\~ЦПК Українишляхом розміщення оголошення\~на офіційному\~веб-порталі\~Судової влади\~України, заперечень та клопотань про відкладення розгляду справи не подав. Відзив на позовну заяву, в порядку\~ст. 178 ЦПК України\~відповідачем подано не було. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. \~ \~ \~Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до\~ст.247 ч.2 ЦПК України,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що сторони у справі з 27.08.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.5) Згідно копії рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19.09.2022 року шлюб між сторонами, розірвано. Рішення набрало законної сили 20.10.2022 року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ (а.с.6-7) Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження. (а.с. 11,12) На даний час діти проживають разом з позивачкою та є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05.07.2022 року №1230-7001321884, №1230-7001322268, №1230-7001322216. (а.с.13-15) У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (надалі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-1V суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права, а в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-IV). У рішенні «Хант проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2). і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 2, 3 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частина 1 статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому, право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 372/2393/17. Отже, у будь-якому випадку, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України право обирати та змінювати спосіб стягнення аліментів на утримання дітей належить їх стягувачу. Позивачка скористалася своїм правом, звернувшись до суду із позовом про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, але не надала жодних доказів про обставини які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. В позові не вказано чи має змогу відповідач платити вказану суму аліментів, наявність у відповідача інших дітей, непрацездатних батьків тощо. Отже, з урахуванням фактичних обставин справи, зміна способу\~стягнення аліментів\~шляхом їх\~присудження у\~частці від\~доходу відповідача на переконання суду, буде відповідати інтересам всіх учасників даних правовідносин та засадам справедливості, добросовісності та розумності. Разом з тим, при визначенні розміру аліментів у частці від доходу платника аліментів, суд враховує наступне. Частиною першою статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При вирішенні питання щодо розміру частки на утримання дітей, суд в першу чергу враховує найкращі інтереси дітей, чи буде відповідати їх розмір рівню життя, необхідного для нормального фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини, а також спроможність батьків сплачувати аліменти. Суд встановив, що неповнолітні діти сторін проживають з позивачкою та перебувають на її утриманні, при цьому позивачка не вказала чи вона є працездатною особою, чи працює, чи відповідач є працездатною особою чи має інших членів сім`ї на його утриманні, в підтвердження не надала \~відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платника податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 29.11.2023 року та довідкою про доходи . Крім того суд зазначає, що розмір утримання аліментів має залежати не лише від доходів, які отримує його платник та який він об`єктивно міг би і може сплачувати, а й від вимог розумності та необхідного достатку. При цьому, суд не бере до уваги доводи позивачки про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі, а змінює спосіб стягнення на частку, а саме у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, оскільки встановлений ч. 5 статті 183 СК України розмір аліментів (на двох дітей - однієї третини) визначений для випадків, коли стягнення аліментів вирішується у наказному провадженні. У позовному провадженні, у тому числі при вирішенні питання про зміну способу стягнення аліментів, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом з урахуванням обставин, визначених ст. 182 СК України. Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] необхідно стягнути на утримання дітей аліменти щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісяця до досягнення дітьми повноліття. На переконання суду такий розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей, відповідатиме їхнім інтересам, правам і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси отримувача аліментів, а також забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дітей та не порушуватиме правила щодо рівності батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відтак, враховуючи наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. \~ \~ \~ \~ \~Отже суд\~вирішує розподіл\~судових витрат\~у відповідності\~до ст.\~141\~ЦПК України\~. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: partial