Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

Позивач звернулася до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом. В заяві вказувалося, що відповідач неналежно виконує батьківські обов`язки, в зв`язку з вищевказаним позивач прохає визначити місце проживання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , позбавити відповідача відносно сина батьківських прав та стягнути аліменти на утримання неповнолітнього сина. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 03.10.2023 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження та витребувано докази від третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області. Ухвалою суду від 30.11.2023 року відкладено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.12.2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явився, в позовній заяві просив суд розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подала, а тому на підставі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого заперечень від позивача не надходило. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді цієї справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши позицію позивача та третьої особи, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який було розірвано 25.02.2011 року рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25.02.2011 року. Від даного шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що доводиться копією свідоцтва про його народження Серія [NUMBER] . Після розірвання шлюбу колишня дружина позивача [PERSON] виїхала в невідомому напрямку. З довідки відділу ЦНАПвиконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області №09-08/1529 від 19.09.2023 року слідує, що відповідач [PERSON] знята з реєстрації за адресою [ADDRESS] та вибула в с.Михайлівку Великобагачанського району Полтавської області. З довідки Великобагачанської селищної ради Миргородського району Полтавської області №1388/202-42 від 09.10.2023 року слідує, що відповідач [PERSON] не зареєстрована на території територіальної громади. Судом встановлено з довідки старостинського округу №4виконавчого комітету Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області №321/15.04-12 від 05.09.2023 року, характеристик з Петракіївського НВК №02-07/62 від 21.09.2023 року (в який на даний час входить і дитячий садок, куди ходив син сторін) та ВСП «Хорольський агропромисловий фаховий коледж Полтавського державного аграрного університету», що після розірвання шлюбу в 2013 році відповідач ухиляється та фактично самоусунулась від виховання сина, про дитину не піклується, не цікавиться його життям, здоров`ям, навчанням та вихованням, коштів на утримання не надає. Мати жодного разу до сина не приїжджала. Син сторін знаходиться на повному утриманні та вихованні позивача. Позивач сам забезпечує виховання та навчання сина як в садочку, школі так і тепер у коледжі. Актом обстеження житлово- побутових умов сім`ї №09-08/1531 від 19.09.2023 року встановлено самостійне забезпечення позивачем належних умов для навчання та проживання сина за адресою [ADDRESS] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з вимогами ч.ч. 1-2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідностатті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно пункту 18 постанови Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини суд звертає особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Також слід враховувати положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини суд вирішує з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Отже, при вирішенні питання про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, обумовлених необхідністю забезпечити дитини повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до ч.4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітетіХорольської міської ради Лубенського району Полтавської області «Про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO]., з батьком [PERSON] », затвердженого рішенням виконавчого комітетуХорольської міської ради Лубенського району Полтавської області № 343 від 08.12.2023 року слідує, що комісія вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO]., разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] спиртними напоями не зловживає, не палить, за місцем проживання характеризується позитивно, на протязі всього часу з моменту розірвання шлюбу в 2013 році і на даний час самостійно виховує сина, не чинить перешкод у спілкуванні матері з дитиною. Відповідачем не надано доказів про те, що позивач утримує дитину проти її волі, чи утримує її незаконним шляхом. Підстав вважати, що залишення дитини з батьком є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, чи суперечить її інтересам, судом не встановлено. Отже, всі зібрані по справі докази свідчать про те, що проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] буде якнайкраще відповідати забезпеченню інтересів дитини. З урахуванням належних умов проживання дитини, достатнього матеріального забезпечення дитини та позитивних характеристик позивача та його сина, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком. Як встановлено судом вище відповідач ухиляється та фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, так як вихованням та утриманням неповнолітнього сина не займається. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст.164 ч. 2 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до абз.2 п.16 вищевказаної постановивбачається, що, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітетіХорольської міської ради Лубенського району Полтавської області «Про позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO].», затвердженого рішенням виконавчого комітетуХорольської міської ради Лубенського району Полтавської області № 315 від 21.11.2023 року вказується, що в зв`язку з тим, що мати [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню донеповнолітнього сина [PERSON] , комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її неповнолітньої дитини. Суд вважає, що в матеріалах справі достатньо доказів того, що відповідач [PERSON] неналежно виконує батьківські обов`язки відносно своєї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що погано впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною. За таких обставин справи, коли судом встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї неповнолітньої дитини, у суду є всі передбачені законом підстави для позбавлення її батьківських прав. Судом встановлено вище, що відповідач являється матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , але добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини вона не надає, чим порушує вимоги ст.180 Сімейного Кодексу України, яка передбачає, що батьки зобов"язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. В абз.1 п.15 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" також вказується, що відповідно до ст.180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Відповідно до ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до абз.7 п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Але угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись на дитину визначається судом. Згідно абз.1 п.17 постанови Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Судом встановлено, що відповідач працездатна, на утриманні неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб не має, так як доказів протилежного вона не надала, як і не надала доказів того що не працевлаштована та не отримує жодного іншого доходу, а тому спроможна надавати матеріальну допомогу. Виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку, що стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини слід проводити в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), оскільки саме такий розмір буде відповідати вимогам розумності та справедливості. Відповідно до ст.79 ч.1 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, тобто з 29.09.2023 року Відповідно до ст. 430 ч.1 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного і

Outcome: approved