Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «САДОВЕ-АГРО» звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору оренди землі від 10 січня 2020 року недійсним та стягнення коштів у розмірі 5250 грн., які виплачені позивачем в якості авансу за орендну плату. В обгрунтування позовних вимог вказують, що 10 січня 2020 року між ТОВ «САДОВЕ - АГРО» та [PERSON] укладено договір оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером 1822583300:04:000:0247, площею 2,4481 га, яка розташована на території Козіївської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 10.01.2020 року між ТОВ «САДОВЕ-АГРО» та [PERSON] було укладено акт приймання передачі даної земельної ділянки. Згідно п.3.1 вказаного вище договору оренди землі його укладено на строк 10 років з моменту державної реєстрації даного договору. Для уникнення непорозумінь, дія договору продовжується до завершення циклу виробництва (збору урожаю) орендарем з орендованої земельної ділянки. Зазначає, що у момент підписання сторонами договору орендар(позивач) виплатив орендодавцю(відповідачу) 5250 грн. в якості авансу. Вказує, що згідно п.7.2 договору орендодавець гарантує, що на момент укладення договору земельна ділянка в спорі, під арештом чи забороною не перебуває. На орендовану земельну ділянку не встановлено обмеження (обтяження) та інші права третіх осіб, зокрема земельна ділянка не перебуває в оренді у третіх осіб. Проте, у вересні 2020 року, при спробі зареєструвати свій договір, випадково дізналися, що земельна ділянка вже знаходиться в оренді, а саме з 16.07.2018 року відповідачем було продовжено або укладено новий договір оренди із ТОВ «Коростишівземінвест» терміном на 10 років та 02.10.2018 року здійснено його державну реєстрацію.Тобто, відповідачем завідомо не було повідомлено ТОВ «САДОВЕ-АГРО» про наявність продовження договору оренди землі із ТОВ «Коростишівземінвест», чим порушено п.7.2 Договору. Вказує, що 20.01.2023 року, з метою повернення отриманих відповідачем коштів, позивачем на адресу відповідача надсилалася відповідна вимога, яка була проігнорована. У зв`язку з чим вказує, що одночасне існування кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому відповідно до ч. 1 ст. 203 та ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України просить суд визнати недійсним укладений між сторонами договір оренди та стягнути 5250 грн. авансу в якості орендної плати, який сплаченого позивачем при укладенні договору. Представник відповідача надіслав до суду письмові пояснення у яких вказав, що сторони момент укладення договору оренди від 10 січня 2020 року визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації права оренди земельної ділянки. Так сторони узгодили у пункті 3 договору строк його дії 10 років з моменту державної реєстрації договору, у пункті 6.2 передбачили, що земельна ділянка за договором вважається переданою орендодавцем орендарю з моменту державної реєстрації договору, та у пункті 14.3 договору визначили, що право оренди на підставі цього договору виникає з моменту державної реєстрації цього права. Тому відсутні підстави вважати, що до моменту державної реєстрації такого права оренди договір був укладений. Представник позивача - адвокат Федоркін А.В. у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з наведених у позові підстав. Щодо недійсності укладеного договору оренди землі вказав на положення ст.215 ЦК України, яка визначає, що підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті\~203 ЦК України та вказував на положення ст. 216 ЦК України яка вказує, що недійсний \~правочин не\~створює юридичних\~наслідків,\~крім тих,\~що пов`язані\~з його\~недійсністю. Зазначив, що позивачем у 2018 році укладений договір оренди земельної ділянки з іншою юридичною особою, а саме ТОВ «Коростишівземінвест». Вказав, що існування кількох прав оренди на одну і ту саму земельну ділянку, суперечить Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п. 7.2 укладеного між сторонами у 2020 році договору оренди, саме через це позивач позбавлений можливості зареєструвати укладений з відповідачем у 2020 році договір оренди землі, чим і порушені його права, тому згідно ч. 1 ст.203 ЦК України просить визнати його недійсним та стягнути на користь позивача 5250 грн. в якості авансу за оренду землі. Пояснив, що ТОВ «Садове-Агро» загалом виплатило [PERSON] 5250 грн., наступним чином: 4788 грн. в якості орендної плати, 462 грн. в якості заохочувального бонусу при укладенні договору оренди вперше. Тому, вказану суму коштів яка виплачено відповідачу в якості авансового платежу за оренду землі, просить стягнути на його користь. Представник відповідача - адвокат Варцаба С.А., у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві. Вказав, що право оренди спірної земельної ділянки зареєстровано у 2018 році лише за ТОВ «Коростишівземінвест», тому відсутні підстави стверджувати про порушення прав позивача та визнання договору від 10.01.2020 року недійсним, оскільки відповідно до умов договору та Закону України «Про оренду землі», державна реєстрація цього договору оренди землі не була проведена, тому він не є укладеним, а правочин який не вчинено не може бути визнаний недійсним, права позивача не порушено. Щодо виплачених коштів вказав, що будь-яких відомостей відносного того, що 5250 грн. були виплачені саме у якості плати за оренду земельної ділянки не надано. Суд, заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи на підставах змагальності та в межах позовних вимог, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, 10 січня 2020 року [PERSON] (орендодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Садове-Агро" (орендар) підписали договір оренди земельної ділянки площею 2,4481 га, кадастровий номер 1822583300:04:000:0247, розташованої на території Козіївської сільської ради. (а.с. 6-10). Так, пунктом 3.1 укладеного між сторонами договору оренди землі встановлено, що цей договір укладено строком на 10 років з моменту державної реєстрації даного договору. Згідно з пунктом 6.2. договору слідує, що земельна ділянка за цим договором вважається переданою орендодавцем орендареві з моменту держаної реєстрації права оренди. Пунктом 14.3 визначено, що право оренди на підставі цього договору виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна запис № 327178489 вбачається, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №788662 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 1822583300:04:000:0247, площею 2,4481 га, розташованої на території Козіївської сільської ради з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У відомостях міститься запис про договір оренди земельної ділянки серії та номер 643/КОЗ від 16.07.2018 року між ТОВ «Коростишівземінвест» та [PERSON] , який зареєстрований 04.10.2018 року зі строком дії до 16.07.2028 року (а.с.18). У відомостях ТОВ «САДОВЕ-АГРО» на виплату грошей № 4, 5, 6 від 10.01.2020 року під записом №13 вказано, що [PERSON] отримувала грошові кошти в розмірі 1000 грн., 250 грн., 4000 грн., що загалом становить 5250 грн. (а.с.15-17). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частиною першою статті\~15, частиною першою статті\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 2 ст. 631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. За змістом положень статей 210, 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір підлягає державній реєстрації лишу у випадках, встановлених законом. Такий договір є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У частинах першій та другій\~статті 640 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно статті 792 ЦК України слідує, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У статті 17 Закону України «Про оренду землі» вказано, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Статтями 125 та 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом супроводжується внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. У відповідності до ст.ст.12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 3.1 спірного договору оренди землі від 10 січня 2020 року сторони погодили, що договір укладено на строк 10 років з моменту державної реєстрації даного договору. Сторони погодили, що земельна ділянка за цим договором вважається переданою орендодавцем орендареві з моменту держаної реєстрації права оренди (пункт 6.2. договору). У пункті 14.3. договору вказано, що право оренди на підставі вказаного договору виникає з моменту державної реєстрації цього права. З матеріалів справи слідує, що право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 1822583300:04:000:0247, площею 2,4481 га, не було зареєстровано за позивачем. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. При цьому, слід зазначити, що підстави для визнання договору недійсним передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України. Як підставу для визнання недійсним договору оренди землі від 10 січня 2020 року позивач вказав ч. 1 ст. 203 ЦК України, однак суду не надано будь-яких доказів, які б вказували на те, що зміст договору оренди землі від 10.01.2020 року може суперечити нормам ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, так як право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 1822583300:04:000:0247, за ТОВ "Садове-Агро" не було зареєстровано. Тому вимога позивача про визнання договору недійсним є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Крім того,\~позивач просить\~стягнути з\~відповідача \~5250\~грн.\~в якості\~авансу за\~орендну плату.\~ Статтею 21 Земельного кодексу України, визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Так, п. 4.1 укладеного договору оренди землі від 10.01.2020 року визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 4788, 48 грн. за перший рік оренди за цим договором після вирахування податків та зборів. Проте, у наданих позивачем відомостях на виплату грошей №4,5,6 від 10.01.2020 року відсутні будь-які посилання на те, що грошові кошти у розмірі 1000 грн., 4000 грн, та 250 грн., були виплачені відповідачу [PERSON] саме у якості орендної плати, враховуючи, що суми грошових коштів, які зазначені в даних відомостях не збігаються з погодженим в п. 4.1. договору оренди землі розміром такої орендної плати. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження тієї обставини, що до складу виплачених позивачу грошових коштів у розмірі 5250 грн., входить 4788 грн. в якості орендної плати та 462 грн. в якості заохочувального бонусу при укладенні договору оренди вперше, таких платіжок чи відомостей про виплату вказаних сум коштів суду не надано. Тобто, позивачем не надано належних доказів, що надані відповідачу грошові кошти у загальному розмірі 5250 грн. є саме виплаченою \~орендною \~платою,\~враховуючи,\~що державну реєстрацію, договору оренди землі від 10 січня 2020 року не було проведено, право оренди за позивачем не було зареєстровано, позивач не користувався вказаною земельною ділянкою. При цьому, в даному випадку, позивачем не заявлялася вимога про стягнення з відповідача виплачених 5250 грн. в якості саме безпідставно набутих коштів, відповідно до \~ст. 1212 ЦК України, яка визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно, адже в судовому засіданні представник позивача просив стягнути з відповідачки грошові кошти у розмірі 5250 грн., які їй були виплачені саме в якості авансу за орендну плату. А згідно з вимогами\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вказане\~вище,\~суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Садове-Агро" не знайшли свого підтвердження, не доведені належними та допустими доказами, тому не підлягають до задоволення повністю. З огляду на положення\~статті 141 ЦПК України\~та висновки суду про відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати понесені стороною позивача розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed