Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал», від імені якого діє Мартиненко Володимир Володимирович звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором від 10.03.2017 №Z62.929.79955 у сумі 111349,61 грн ( в т.ч.: 38134,75 грн. тіло кредиту, 25982,73 грн. відсотки, 30315,95 грн. несплачені комісії, 3476,61 грн. 3% річних за користування кредитом, 13439,57 інфляційні втрати). Також позивач просить стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у сумі 2684 грн. та правову допомогу у сумі 7000,00 грн. На виконання вимог частини шостої ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України, суд встановив зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та виконав свій процесуальний обов`язок, надіславши на цю адресу копію ухвали про відкриття провадження по справі разом з позовною заявою та додатками до неї. На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, однак такий подано представником відповідача з порушенням строку встановлено ухвалою суду про відкриття провадження по справі від 02.11.2023. Як вбачається з даних рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримала особисто ухвалу суду про відкриття провадження разом з копією позовної заяви з додатками 10.11.2023 року. Враховуючи наведене, останнім днем подання відзиву мало бути 27.11.2023. Натомість представник відповідача надіслав до суду відзив на позовну заяву 30.11.2023 (отримано судом 08.12.2023 Вх. №29878). Відповідно до статті 126 Цивільного процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 10 березня 2017 року між публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (надалі - Позикодавець), правонаступником прав та обов`язків якого є товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова Компанія «Профіт Капітал» (договір факторингу від 03 грудня 2020 року №12/90) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір №Z62.929.79955 (надалі - Договір), згідно з яким Позикодавець передав Позичальнику грошові кошти в сумі 40731,00 грн. на поточні потреби, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості). Договір було укладено строком на 36 місяців. В пункті 1.3 Договору сторони погодили, що за користування кредитом Позичальник повинен сплачувати проценти в розмірі 15.0000% річних від залишкової суми кредиту. Разом з тим, пунктом 1.4 Договору передбачено, що за обслуговування кредиту Позичальник повинен сплачувати плату щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно Графіку щомісячних платежів. У свою чергу, розділ 6 Договору містив інформацію щодо Графіку щомісячних платежів за Договором. Як вбачається з ордеру-розпорядження №1 про видачу кредиту, відповідачу було перераховано кошти в сумі 35417,3900 (а.с. 9). 3\~грудня 2020\~року акціонерне товариство «Ідея Банк» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» уклали договір факторингу №12/90 про відступлення права грошової вимоги до Боржників, в тому числі і до боржника [PERSON] . По відношенню до вищевказаних фактичних обставин справи суд наводить наступні норми права та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. У відповідності з ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини другої \~ст. 625 Цивільного Кодексу України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як свідчать подані по справі доказові матеріали, на момент звернення позивача до суду, зобов`язання за Договором відповідачем не виконані. Водночас, суд приходить до висновку, що нарахування позивачем заборгованості за Договором у вигляді несплачених комісій у сумі 30315,95 грн. є неправомірним. Відповідно до п.2.1 Договору позичальник зобов`язується повертати кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 36 щомісячних внесках включно до 10 дня/числа кожного місяця, згідно з графіком щомісячних платежів. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 2 жовтня 2019 року по справі №740/4328/14. З урахуванням вимог ст.ст.\~549-552,\~625,\~1046,\~1048,\~1050 Цивільного кодексу України, належить зробити висновок, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю інфляційних втрат за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку, що положення договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором є нікчемними. Саме такий\~правовий висновок\~викладений у\~постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки у кредитному договорі була встановлена плата за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, то з відповідача не підлягає до стягнення заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями у сумі 30315,95 грн. Водночас, заборгованість Позичальника станом на 23.02.2022 (виписка, довідка-розрахунок, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, а.с. 11-13) за предметом позову у сумі 81033,66 гривень (в т.ч. 38134,75 грн. тіло кредиту; 25982,73 грн. відсотки, 3476,61 грн 3% річних за користування кредитом; 13439,57 грн інфляційні втрати) підтверджена належними доказами відповідно до вимог ст.ст. 76-81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідачем не спростована, тому позовні вимоги щодо її стягнення підлягають задоволенню на підставі статей 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України. Щодо вимоги представника позивача про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування даних витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у Рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. З матеріалів даної справи вбачається, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, представник позивача надав суду: договір про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року, додаткову угоду №6 від 12.06.2023 до договору про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року, акт №16 прийому-передачі Реєстру боржників за договором про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року, акт №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 11.09.2023, наказ про прийняття на роботу [PERSON] від 13.08.2021 №ПД000000002, платіжну інструкцію від 14.09.2023 №265 з призаченням платежу «оплата правової допомоги за договором №28092021-1 від 28.09.2021 року відповідно до акту №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 11.09.2023», довіреність від 13.01.2023 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧЦ №000398 від 27.06.2019 Так, відповідно до умов додаткової угоди №6 від 12.06.2023 до договору про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року, додаткова фіксована винагорода Адвокатського об`єднання «ПРАВОВИЙ ДІАЛОГ» (працівником якого є адвокат Мартиненко В.В.) за проведення консультації з клієнтом, вивчення документів та підготовку проекту позовної заяви до суду (однієї) згідно реєстру боржників складає 7000,00 грн. Адвокатське об`єднання надало зазначені послуги товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Профіт Капітал», що підтверджується актом №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 11.09.2023 (а.с. 31) та платіжною інструкцією №265 від 14.09.2023, якою було здійснено відповідну оплату (а.с. 33). Водночас, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не скористалася своїм процесуальним правом та не подала до суду заперечень (у випадку їх наявності) щодо розміру заявлених представником позивача судових витрат, які на його думку, підлягають до стягнення з відповідача. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що витрати понесені позивачем на правничу допомогу є обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами, а тому така вимога підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України\~з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1953,25 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved