Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

02 січня 2023 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась Новобаварська окружна прокуратура міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору іпотеки недійсним та просили суд ухвалити рішення, на підставі якого: визнати спадщину, яка відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] , [INFO] , та складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 19,0 кв.м, житловою площею 13,4 кв.м, відумерлою; витребувати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 19,0 кв.м, житловою площею 13,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (2310707863101) з незаконного володіння [PERSON] на користь законного власника - Харківської міської об`єднаної територіальної громади в особі Харківської міської ради; визнати недійсним договір іпотеки, посвідчений 12.03.2021 приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. (реєстровий №414), за змістом якого, [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 19,0 кв.м, житловою площею 13,4 кв.м (номер запису про іпотеку: 40960856). В обґрунтування позову зазначено, що Новобаварською окружною прокуратурою м. Харкова здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12021220510000237 за фактом незаконного заволодіння квартирою [ADDRESS] . Встановлено, що за життя власником вказаної однокімнатної квартири була [PERSON] , [INFO] на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2005, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Костенко С.А. (реєстровий №4582). Право власності за [PERSON] в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстроване 13.06.2005. За змістом листа заступника директора КП «Жилкомсервіс» від 19.11.2020 за №29044/2/07-05 особовий рахунок по відповідній квартирі відкрито на [PERSON] , у квартирі були зареєстровані дві особи, а згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова за вищевказаною адресою станом на 11.04.2020 були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З роздрукованого з ДРАЦС електронного актового запису про народження №6349 від 24.06.1970 вбачається, що [PERSON] , [INFO] є дочкою [PERSON] , [INFO] . З листа Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20.08.2020 за №5558/22.1-09 вбачається, що в актовому записі від 20.05.2020 №7329 датою смерті [PERSON] , [INFO] вказано 11.04.2020. Отже, після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі. На час відкриття спадщини постійно (як до, так і після смерті спадкодавця) разом із спадкодавцем проживала дочка померлої - [PERSON] , [INFO] , яка є спадкоємцем першої черги за законом. Однак, до спливу визначеного ч. 1 ст.1270 ЦК України 6-місячного строку з моменту смерті своєї матері [PERSON] також померла ( [INFO] ), не встигнувши прийняти спадщину. Так, з листа Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20.08.2020 за №5558/22.1-09 вбачається що в актовому записі від 05.06.2020 №8215 датою смерті [PERSON] , [INFO] вказано 28.04.2020. З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 10.11.2022, наданих Третьою Харківською міською державною нотаріальною конторою, вбачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину, заповітів, спадкових договорів після смерті [PERSON] та [PERSON] . Положеннями ст.1277 ЦК України передбачено, що у разі неприйняття спадщини спадкоємцями орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Однак, згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом ХМНО Гуркаленко І.В. 12.03.2021 посвідчено договір купівлі-продажу (реєстровий №102). За змістом вказаного договору [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON] . Відповідно до п.4 договору продаж квартири вчинено за 194 250 грн. На підставі цього договору вказаним приватним нотаріусом 12.03.2021 прийнято рішення з індексним №57054179 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на згадану квартиру (номер запису про право власності: 40954474). У цей же день, а саме 12.03.2021, [PERSON] передала вищевказану квартиру в іпотеку [PERSON] з метою забезпечення основного зобов`язання в розмірі 155 120 грн. за договором позики від 12.03.2021 зі строком виконання до 12.07.2021. Прокурора вважає, що у зв`язку з тим, що в силу ч.4 ст.25, п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності, [PERSON] припинилися у момент її смерті ( [INFO] ), на час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 12.03.2021 вона за будь-яких обставин не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, у тому числі цивільні права продавця належної їй за життя квартири. З огляду на очевидну спрямованість спірного договору купівлі-продажу від 12.03.2021 на незаконне заволодіння квартирою [ADDRESS] (невстановлені особи, видаючи себе за [PERSON] , від її імені та після її смерті, з використанням завідомо підробленого документа (паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] з вклеєною до цього паспорта фотокарткою невстановленої особи) виступили стороною правочину з метою незаконного заволодіння спадковим майном, щодо переходу якого у власність територіальної громади за правилами відумерлості спадщини Харківська міська рада мала легітимні та виправдані очікування), згаданий правочин є таким, що порушує публічний порядок, тобто нікчемним в силу ч.1-2 ст.228 ЦК України. Позивач зазначає, що у момент вчинення вказаного нікчемного правочину порушено вимоги, встановлені ч.1 ст.203 ЦК України, а саме: відсутність реального волевиявлення продавця у зв`язку з її смертю та неможливість, у зв`язку з цим, виникнення прав та обов`язків продавця; невідповідність, у зв`язку зі смертю продавця, змісту договору вимогам ч. 1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику; невідповідність змісту договору інтересам держави в особі Харківської міської ради, які випливають зі встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Вчиненням вказаного нікчемного правочину з 12.03.2021 унеможливлено реалізацію позивачем визначеного законом обов`язку звернутися після спливу встановленого законом строку до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання спадщини на відповідну квартиру відумерлою, чим порушено права позивача на відумерлість спадщини та зумовлено виникнення спору про право щодо цієї квартири, який підлягає вирішенню виключно в порядку позовного провадження. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Позивач вважає, що сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18), тому, незважаючи на відсутність державної реєстрації права власності, Харківська міська рада є законним власником спірного нерухомого майна (легітимних і виправданих очікувань набути майно, яке підлягає переходу за правилами відумерлості спадщини). Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При цьому, позивач вказує, що рішень про відчуження спірного майна з комунальної власності Харківською міською радою не приймалося, остання, будучи законним власником означеної квартири (легітимних і виправданих очікувань набути майно, яке підлягає переходу за правилами відумерлості спадщини), не була стороною договору купівлі-продажу від 12.03.2021, у зв`язку з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом (шляхом шахрайства). Крім того, позивач зазначає, що з огляду на невідповідність змісту нікчемного договору купівлі - продажу від 12.03.2021 вимогам ч.1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику, враховуючи, що право власності до покупця за вказаним договором не перейшло, оскільки законним власником спірного майна (легітимних і виправданих очікувань набути майно, яке підлягає переходу за правилами відумерлості спадщини) є Харківська міська рада, визначеною ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності спірного іпотечного договору від 12.03.2021 є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених ч.1 ст.203 цього Кодексу, а саме: невідповідність вимогам абз.1 ч.І ст.5 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої, предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності; невідповідність інтересам держави в особі Харківської міської ради, яка є законним власником відповідної квартири. У силу ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі визнання іпотечного договору недійсним. З урахуванням того, що заперечення дійсності вказаного правочину на підставах, встановлених законом, має значення для вирішення питання про здійснення державної реєстрації припинення іпотеки при реєстрації права власності за територіальною громадою на згадану квартиру на підставі судового рішення про визнання спадщини відумерлою та її витребування, Харківська міська рада, в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, хоча і не є стороною спірного правочину, але є особою, заінтересованою у визнанні цього правочину судом недійсним. Отже, на думку позивача, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття з володіння територіальної громади житла, яке підлягає розподілу між визначеною категорією осіб, які потребують додаткових соціальних гарантій. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 січня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору недійсним, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 червня 2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору недійсним. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання. 18 липня 2023 року представник відповідача адвокат Мельниченко Є.О. надав суду письмові пояснення, в яких зазначив про те, що на його думку прокурор не мав повноважень щодо звернення до суду з позовом в інтересах Харківської міської ради. Крім того, вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. ( а.с. 137-141) В судовому засіданні представник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області Калашніков П.В. заявлений позов підтримав, посилаючись на обставини, які викладені у рішенні вище. Представник позивача Харківської міської ради, в інтересах якого подано даний позов, заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Мельниченко Є.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що прокурор є неналежним представником, не мав права звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у його задоволенні. Крім того, просив суд застосувати строк позовної давності до вимог в частині визнання спадщини відумерлою. В подальшому в судове засідання не з`явився, просив судове засідання провести у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знайом з [PERSON] (сином відповідачки), з яким він укладав договір займу та іпотеки. Дані договори оформлювалися у нотаріуса. В подальшому в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся, про причину неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. За приписами частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява 61517/00, пункт 27). Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15 січня 2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі, право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України). Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру». Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора. Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17. Аналіз частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Відповідно до ст. ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. За приписами статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. В силу частин 3, 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до положень Конституції України право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів. Кожне порушення закону під час використання земельної ділянки є порушенням інтересів держави. У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 1-1/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження» визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Враховуючи наведене вище, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2018 року, справа № 4/166"Б". Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (постанова ВСУ від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц). У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВСУ від 21.02.2018 у справі №553/3280/16-а). Відповідно до постанови ВП ВС від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. При цьому суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Листом від 10.11.2022 окружною прокуратурою повідомлено Харківську міську раду про наявність порушень інтересів держави (в т.ч. наявність підстав для звернення до суду з позовом про визнання спадщини на спірну квартиру відумерлою, її витребування з чужого незаконного володіння, визнання недійсним іпотечного договору) та надано розумний строк (до 01.12.2022) для вжиття заходів. За результатами розгляду вказаного листа Харківська міська рада листом від 28.11.2022 поінформувала Новобаварську окружну прокуратуру м. Харкова про те, що не заперечує проти звернення окружної прокуратури до суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради. При цьому, на сайті «Судова влада України» та в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні відомості про звернення Харківської міської ради до суду з відповідним позовом до відповідачів. Отже, Харківською міською радою самостійно захист порушених інтересів не здійснюється, а спірна квартира всупереч інтересам держави продовжує перебувати у володінні відповідача та в іпотеці. Зволікання із захистом порушеного права власності унеможливлює виконання Харківською міською радою завдань, пов`язаних з реалізацією державної політики в сфері забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Відповідно до підпунктів 5-8, 10, 12 пункту б) ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчих органів міських рад в галузі житлово-комунального господарства належать: облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням; надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату; здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій; облік відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності; здійснення заходів щодо ведення в установленому порядку єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Вибуття спірного об`єкта нерухомості з володіння позивача з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави, яка згідно із ст.7 Конституції України гарантує місцеве самоврядування. Звернення прокурора до суду спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні правового статусу спірного комунального майна, яке перебуває в чужому незаконному володінні. Оскільки уповноважений орган - Харківська міська рада, за наявності вищевказаних порушень інтересів держави, заходів, запропонованих у згаданому листі окружної прокуратури з метою захисту цих інтересів, упродовж тривалого часу не здійснює, у прокурора виникли правові підстави, передбачені положеннями ст. 131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва інтересів держави в особі міської ради в суді. Верховний Суд у складі колегії суддів КГС у постановах від 08.02.2019 у справі №915/20/18, від 13.03.2018 у справі №911/620/17 дійшов однозначного висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування. Суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. На виконання частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» 10.11.2022 місцевою прокуратурою повідомлено Харківську міську раду про вжиття заходів представницького характеру у її інтересах. ( а.с. 60) Таким чином, звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття з володіння територіальної громади житла, яке підлягає розподілу між визначеною категорією осіб, які потребують додаткових соціальних гарантій. Отже, суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з даним позовом в інтересах держави, прокурор діє в рамках закону та в межах наданих йому повноважень. В судовому засіданні було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01.06.2005 [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . (а.с. 21-22; 30-31; 36-37) Згідно листа КП «Жилкомсервіс» від 19.11.2020 за №29044/2/07-05 особовий рахунок по відповідній квартирі відкрито на [PERSON] , у квартирі зареєстровані дві особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ( а.с. 29) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується листом Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20.08.2020 за №5558/22.1-09, в якому зазначено, що в актовому записі від 20.05.2020 №7329 датою смерті [PERSON] , [INFO] вказано 11.04.2020 та [PERSON] записом про смерть №7329 від 20.05.2020. ( а.с. 27-28, 45-46) Після її смерті відкрилася спадщина. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно зі ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи на час відкриття спадщини після померлої [PERSON] , разом з нею за адресою [ADDRESS] проживала та була зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка відповідно до роздрукованого з ДРАЦС електронного актового запису про народження №6349 від 24.06.1970 є дочкою [PERSON] , [INFO] , яка згідно до вимог ст. 1261 ЦК України відноситься до першої черги спадкоємців за законом. ( а.с. 43) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується листом Харківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 20.08.2020 за №5558/22.1-09, в якому зазначено, в актовому записі від 05.06.2020 №8215 датою смерті [PERSON] , [INFO] вказано 28.04.2020 та [PERSON] записом про смерть №8215 від 05.06.2020. ( а.с. 27-28; 47-48) З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 10.11.2022 та від 04.10.2023, наданих Третьою Харківською міською державною нотаріальною конторою, вбачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину, заповітів, спадкових договорів після смерті [PERSON] та [PERSON] . ( а.с. 50-53; 189-193) Отже, з дня відкриття спадщини, яка залишилася після померлої [PERSON] та [PERSON] пройшло більше трьох років. Спадкоємці не звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у строк встановлений законом. Згідно зі ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Статтею 338 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону. Відповідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що спадщина, яка залишилася після смерті [PERSON] у вигляді квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] може бути визнана судом відумерлою. Разом з тим, представник відповідача [PERSON] - адвокат Мельниченко Є.О. вважає, що спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] не може бути визнана судом відумерлою, оскільки Харківською міською радою пропущений строк на звернення до суду з даною вимогою. У зв`язку з чим він просить застосувати строк позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Дійсно, як встановлено судом спірна квартира належала на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] . Після іі смерті відкрилася спадщина. Спадкоємцем першої черги за законом після померлої [PERSON] залишилася її донька [PERSON] , яка у встановлений законом строк спадщину прийняти не встигла, оскільки померла [INFO] . Після смерті [PERSON] спадкоємців а ні за заповітом, а ні за законом не залишилося. Отже, Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування, у відповідності до вимог ст. 1277 ЦК України зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Отже, з позовом про визнання спадщини відумерлою Харківська міська рада могла звернутися до суду після 28.04.2021. Таким чином, встановивши, що після смерті [PERSON] спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, з часу відкриття спадщини сплив один рік, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відумерлою спадщиною та передання її у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Крім того, судом було встановлено, що 12.03.2021 приватним нотаріусом ХМНО Гуркаленко І.В. був посвідчений договір купівлі-продажу (реєстровий №102) квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . На підставі цього договору вказаним приватним нотаріусом 12.03.2021 прийнято рішення з індексним №57054179 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на згадану квартиру (номер запису про право власності: 40954474). (а.с. 19-22) Згідно договору купівлі-продажу від 12.03.2021 [PERSON] продала вищезазначену квартиру [PERSON] за 194 250 грн. ( а.с.38-39) Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо, зокрема, незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 204 ЦК України зазначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Вказана позиція також викладена в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9. Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Крім того, пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.06.2019 по справі №916/3156/17 погодилась з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі №6-308цс16, у постановах Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №369/2770/16-ц і від 07.11.2018 у справі №357/3394/16-ц щодо того, що: якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Разом з тим, судом було встановлено, що продавець [PERSON] (законний власник спірної квартири) померла [INFO] , тобто за одинадцять місяців до укладання за її участі договору купівлі-продажу від 12.03.2021. Пунктом 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України передбачено, що смерть власника є підставою припинення права власності. У зв`язку з тим, що в силу ч.4 ст.25, п.11 ч.1 ст.346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності, [PERSON] припинилися у момент її смерті, а саме [INFO] , на час укладання договору купівлі-продажу від 12.03.2021 вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки, у тому числі цивільні права продавця належної їй за життя квартири. Згідно Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 20.05.2021 було порушено кримінальне провадження 12021221210000237 по факту заволодіння невстановленою особою, шляхом вчинення шахрайських дій, майном, що належить [PERSON] ( а.с. 23) Отже, враховуючи те, що право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2021, який був укладений з порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України, а саме: відсутнє реальне волевиявлення продавця у зв`язку з її смертю та неможливість, у зв`язку з цим, виникнення прав та обов`язків продавця; невідповідність, у зв`язку зі смертю продавця, змісту договору вимогам ч. 1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику; невідповідність змісту договору інтересам держави в особі Харківської міської ради, які випливають зі встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою, то суд приходить до висновку, що вказаний договір купівлі - продажу, за яким [PERSON] набула право власності, є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Така ж правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, від 18 січня 2017 року по справах № 6-2766цс15 та № 6-648цс16 та в постанові Велика Палата Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі № 916/3156/17. Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України визнання нікчемного договору недійсним не вимагається. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 13 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно о ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. Юридичне оформлення переходу спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини здійснюється відповідним судовим рішенням (ч.3 ст.1277 ЦК України), до ухвалення якого територіальна громада, від імені якої діє орган місцевого самоврядування, не може бути позбавлена можливості на захист свого права власності (з урахуванням положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) на майно (легітимних і виправданих очікувань набути майно), а віндикація є способом захисту речового права, який спрямований на ефективне поновлення порушених прав на майно (такий правовий висновок наведено в постанові Верховного Суду від 18.12.2019 по справі №643/10756/16-ц за аналогічних правовідносин). Як зазначалося вище, сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова ОПКГС ВС від 24.01.2020 у справі №910/10987/18), тому, незважаючи на відсутність державної реєстрації права власності, Харківська міська рада є законним власником спірного нерухомого майна (легітимних і виправданих очікувань набути майно, яке підлягає переходу за правилами відумерлості спадщини). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчуджувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуто безвідплатно в особи, яка не мала права його відчуджувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Пунктом 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз`яснено що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Крім цього, вищевказаною постановою роз`яснено, що витребувати своє майно із чужого незаконного володіння має право лише власник, і лише якщо доведе факт незаконного вибуття майна з його володіння. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У постанові від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у п.86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16. У постанові від 22.10.2020 у справі №752/11904/17 Верховний Суд зазначив, що правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. У постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови ВП ВС від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З огляду на вказане у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що [PERSON] незаконно без відповідної правової підстави заволоділа майном, а саме квартирою [ADDRESS] , то ця квартира повинна бути витребувана від неї. Крім того, судом встановлено, що 12.03.2021 приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. було посвідчено договір іпотеки, реєстровий №414, відповідно до якого [PERSON] передала квартиру [ADDRESS] в іпотеку [PERSON] з метою забезпечення основного зобов`язання в розмірі 155 120 грн. за договором позики від 12.03.2021 зі строком виконання до 12.07.2021. (а.с. 54-59) Позивач просить визнати недійсним договір іпотеки, укладений 12 березня 2021 року між [PERSON] , як іпотекодавцем, та [PERSON] , як іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. реєстровий №414, на квартиру [ADDRESS] , з приводу цього суд зазначає наступне. Положеннями статті 203 ЦК України, передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільними відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. В п.7 вказаної постанови, також зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Отже, враховуючи те, що договір іпотеки, укладений 12 березня 2021 року між [PERSON] , як іпотекодавцем, та [PERSON] , як іпотекодержателем, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., зареєстрований в реєстрі за № 414, був укладений особою, яка не була власником майна, а отже не мала законних прав на розпорядження майном, то суд приходить до висновку, що вказаний договір іпотеки підлягає визнанню його недійсним з підстав ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, зі скасуванням запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку нерухомого майна - вказаної квартири (номер запису про іпотеку: 40960856, дата, час державної реєстрації: 12.03.2021 15:31:28), а також зі скасуванням запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію обтяження вказаної квартири (номер запису про обтяження: 43118052, дата, час державної реєстрації: 26.05.2021 13:06:00). Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Даючи оцінку вищезазначеним обставинам та доказам, у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, які заявлені в інтересах держави в особі Харківської міської ради до [PERSON] , [PERSON] про визнання спадщини відумерлою, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договору недійсним ґрунтуються на вимогах закону, а отже підлягають задоволенню. Враховуючи те, що позов Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради підлягає задоволенню в повному обсязі, то на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved