Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-14 00:00:00

Рух справи 11.08.2020 до Печерського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 23.07.2020, за підписом представника позивача - Власенка О.В. (діє на підставі довіреності), в якій ставиться питання про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача: - 113 989,22 грн - заборгованості за спожиту електричну енергію, - 26 538,32 грн - 3% річних та інфляційну складову боргу; - 2 102,00 грн - судового збору. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.05.2021 дану справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. 04.07.2021 дана справа разом з супровідним листом Печерського районного суду міста Києва надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідачів у справі. Останні відповіді на такі запити надійшла до суду 30.06.2022 Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Обґрунтування позову В обґрунтування позову, зокрема, вказано, що [PERSON] , [PERSON] , що мешкають за адресою: [ADDRESS] , є споживачеами електричної енергії, яку постачає ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі». Позивач стверджує, що відповідачі неналежно виконують свої зобов`язання щодо оплати спожитих послуг, внаслідок чого станом на 01.01.2019, заборгованість відповідачів становить 113 989,22 грн. Внаслідок порушення відповідачами грошового зобов`язання, позивач нарахував до стягнення з відповідачів також 3% річних та інфляційні втрати, загалом у сумі 26 538,32 грн. Оскільки, незважаючи на попередження про необхідність сплати заборгованості, свої зобов`язання відповідачі не виконують, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі для захисту порушеного права. Щодо правової позиції відповідачів Відзив на позовну заяву не надійшов. Відповідно до довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 15.11.1988 по 12.10.2020 була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 48). За змістом довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА, відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 23.12.2010 по 29.11.2019 була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 49). За змістом ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. За змістом ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV громадянин України зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Кореспонденція суду є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом. Суд надіслав копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів на останні відомі адреси реєстрації відповідачів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідачі кореспонденцію суду не отримали, а листи повернулися до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 76, 77). Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідачів про розгляд даної справи, 14.04.2023 зробив оголошення для відповідачів про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 63; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1409569/). Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідачів належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримали відповідачі адресовану їм кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідачів дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких письмових заяв від відповідачів не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити їх правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, Приватне акціонерне товариства «ДТЕК «Київські електромережі» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (а.с. 11-12, 14). За змістом довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА, відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 23.12.2010 по 29.11.2019 була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 49). Відповідно до інформації Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби від 21.06.2022 [PERSON] , [INFO] , 29.11.2019 була знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 50). Згідно з довідкою Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА, відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 15.11.1988 по 12.10.2020 була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 48). Відповідно до інформації Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби від 21.06.2022 [PERSON] , [INFO] , 12.10.2020 була знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 51). У відповіді на запит суду КП КМР «КМ БТІ» від 25.04.2023 вказує, що з даними реєстраційних книг кв. [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16.12.2003 (а.с. 64-66). Позивачем до матеріалів позову долучено копію договору купівлі-продажу квартири від 06.09.2019 відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 24-25). При цьому, за змістом п. 3 вказаного договору вбачається, що [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності (по1/2 частці) на підставі договору дарування від 02.07.2012. Крім того, в матеріалах справи міститься витяг з особистого рахунку № 02013813203, оформленого на [PERSON] щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-20), за змістом якого як станом на липень 2020, так і станом на вересень 2019 та січень 2019 року розмір сальдо складав 113 989,22 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку боргу за спожиту електроенергію по особистому рахунку [NUMBER] борг за період з червня 2017 по червень 2020 року, станом на 01.07.2020 складає 113 989,22 грн, а також 3% річних - 8 048,12 грн та інфляційні - 18 490,20 грн, що разом складає 140 527,54 грн. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ст.ст. 66, 67, 162 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Крім того, відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) на власника покладається тягар утримання майна. Разом з тим, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 686/6276/19, провадження № 61-3604 св 20). При цьому договір купівлі-продажу від 06.09.2019, згідно з яким право власності на квартиру, по якій позивачем нараховано борг за житлово-комунальні послуги, перейшло від відповідачів до [PERSON] (не учасника спору), не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну, що узгоджується з положеннями ст. 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні). Судом встановлено, що відповідачі у спірний період були власниками квартири, а отже споживачами електричної енергії за адресою: [ADDRESS] . При цьому на [PERSON] було оформлено особовий рахунку № [NUMBER] на квартиру за вказаною адресою, відповідно до якого позивач на платній основі здійснював постачання електричної енергії в помешкання відповідачів. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до частини п`ятої даної статті, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії станом на виникнення заборгованості регулювалися Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими Постановою НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 (далі - Правила) і Методикою визначення обсягу вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил користування електричною енергією, затвердженою Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 04.05.2006 за № 562. Згідно пунктом 1 Правил, вони є обов`язковими для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Відповідно до п. 4.12 Правил, Розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду. Відповідно до Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 № 1357 (далі Правила № 1357), останніми врегульовано відносини між громадянами (споживачами електричної енергії) та енергопостачальниками. Згідно вказаних правил, позивач, як енергопостачальник, постачав електричну енергію в необхідних споживачу обсягах, а споживач мав оплачувати одержану електричну енергію за обумовленими тарифами (цінами). Правила обов`язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Згідно з п.п. 19, 21 Правил № 1357 розрахунки населення за спожиту електричну енергію за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. За змістом п. 20 Правил № 1357 розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. З 01.01.2019 до дня подання позову розмір заборгованості відповідачів перед позивачем за спожиту електричну енергію становить 113 989,22 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] (а.с.15-20). Суд зазначає, що відповідачі доводів позивача про вказану заборгованість не спростували, контррозрахунку заборгованості не зробили, доказів сплати заборгованості не подали, факт ненадання позивачем відповідних послуг, або відмови від отримання таких послуг - не довел. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Позивачем у справі, що є предметом розгляду, доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог в частині наявності підстав для стягнення заборгованості і його розміру. При цьому, як зазначалось, доказів, які б спростували визначений позивачем розмір заборгованості, відповідачі в ході судового розгляду справи не надали, як і не надали допустимих доказів належного виконання ними зобов`язань по сплаті наданих позивачем послуг. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідачів 113 989,22 грн заборгованості за спожиту електричну енергію. Щодо вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат суд враховує наступне. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Перевіривши розрахунок інфляційного збільшення та 3% річних, наданий позивачем, судом встановлено вірність здійсненого нарахування. Вказаний розрахунок суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки він виконаний за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення і не спростований відповідачами. Отже, враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, то суд приходить висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача суми інфляційних втрат в розмірі 18 490,20 грн та три проценти річних у розмірі 8 048,12 грн. Разом з тим, суд враховує, що у разі належності квартири декільком особам на праві спільної сумісної або спільної часткової власності, позовні вимоги мають бути пред`явлені до кожного з них про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірах, що відповідають їх часткам у праві спільної сумісної/часткової власності на квартиру. Крім тих випадків, коли між співвласниками досягнуто домовленості щодо утримання квартири і визначено уповноваженого власника квартири (див. постанову Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі 6-734цс15, постанови Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 522/7683/13-ц, від 01.09.2020 у справі № 352/2163/13-ц). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що правомірним є стягнення з кожного з відповідачів заборгованості у частці, що відповідає їх частці власності на квартиру (1/2). Щодо судового збору Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду з позовом у даній справі сплатив 2 102,00 грн судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 1591137 від 11.06.2020 (а.с. 1). З урахуванням результатів розгляду спору, на підставі ч.ч. 1, 9 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 2 102,00 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви. Враховуючи викладене,

Outcome: approved