Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

В серпні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] 03.01.2023 взяв у позивача в борг грошові кошти для власних потреб у розмірі 4500 доларів США, які зобов`язувався повернути позикодавцеві частинами в строк до 20.06.2023, про що зазначено і власноручно підписано [PERSON] у договорі позики від 03.01.2023. Відповідач з моменту отримання позики до дати звернення позивачем до суду не здійснив жодного платежу за сумою позики. Позивач усно неодноразово зверталася до відповідача з вимогами щодо повернення отриманих коштів за договором позики від 03.01.2023. Крім того, 21.06.2023 [PERSON] направила на адресу [PERSON] досудову вимогу про повернення повністю всієї суми боргу та попереджено, що у випадку невиконання порушеного зобов`язання в десятиденний строк з дня отримання цієї вимоги, [PERSON] має намір звернутися до суду для захисту своїх прав, як позикодавця. Вказані вимоги позивача, [PERSON] залишені без виконання, борг за договором позики не повернуто. На момент звернення позивача до суду, [PERSON] має заборгованість перед [PERSON] за вказаним договором позики у загальному розмірі 4562,51 долари США, з яких: 4500,00 долари США сума основної заборгованості та 62 долари США 51 цент - три відсотки річних за користування коштами. У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 4562 долари США 51 цент, а також витрати по сплаті судового збору та на правничу допомогу. Ухвалою судді від 14.08.2023 прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Встановлено сторонам строки на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечення. В подальшому, після надання можливості сторонам по справі надати суду заяви по суті справи, ухвалою суду від 27.10.2023 закрито підготовче провадження по справі за вказаним позовом та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] до суду не прибула, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Представник позивача адвокат Стеценко М. В. у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за їх відсутності, вказав, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] \~у судове\~засідання не\~з`явився,\~про причини\~неприбуття суд\~не повідомив.Відзиву до суду не подав. Як вбачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 179767 від 10.08.2023, [PERSON] 07.12.2022 знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до змісту ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 28.11.2023 Ізяславським районним судом Хмельницької області на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик в судове засідання [PERSON] по даній справі на 20.12.2023 на 15 год. 00 хв. Тому [PERSON] є повідомленим належним чином про дату, час та місце слухання справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відтак, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін по справі та їх представників. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що 03.01.2023 [PERSON] підписав договір про отримання в позику від позивача [PERSON] грошових коштів в сумі 4500 доларів США. Відповідно до п. 2 договору позики встановлено, що на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 4500 доларів США [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв в повному обсязі. Пунктом 3 договору визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у валюті долар США, у сумі, що були передані йому позикодавцем та згідно графіку, який вказаний в п.п. 3.1 даного договору до 20 числа кожного місяця) з кінцевим терміном повернення суми цієї позики до 20.06.2023 року Згідно п. 4 договору, сторони домовились про те, що договір позики укладається безвідсотковим. В разі коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеному графіком у п.п. 3.1 цього договору строку, у тому числі при порушенні умов повернення позики частинами згідно цього ж пункту договору, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в порядку і в строки, передбачені чинним законодавством України. 21.06.2023 позивач направив [PERSON] досудову вимогу, якою вимагав в останнього сплатити їй заборгованість, яка виникла за договором позики від 03.01.2023 в розмірі 4562,51 доларів США, в десятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Також, [PERSON] зазначила, що має намір звернутися до суду для захисту своїх прав, як позикодавця, що призведе до понесення додаткових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та понесених витрат на правничу допомогу, адвокатом. [PERSON] відмовився від отримання даної вимоги, яка була йому направлена позивачем цінним листом, про що свідчить відмітка в перевірці статусу відстеження вказаного листа. Вимоги позивача залишені [PERSON] без виконання, борг за договором позики не повернуто, доказів його повернення на момент розгляду справи матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні по суті висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15, від 08.06.2016 у справі №6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, судом встановлено, що між сторонами 03.01.2023 укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] взяв у [PERSON] в позику грошові кошти в сумі 4500 доларів США, та які зобов`язався повернути. Однак, взяті на себе зобов`язання [PERSON] не виконав, чим порушив умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики настав, відповідач [PERSON] зобов`язання за договором не виконав, а тому з нього підлягає стягненню борг за договором позики, який станом на день подачі позову 08.08.2023 становить 4500 доларів США. Вирішуючи питання з приводу стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). З врахуванням зазначеного, загальний розмір 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, визначений у поданому позові, становить 62,51 доларів США. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконав зобов`язання за договором позики від 03.01.2023, а тому з нього на користь [PERSON] слід стягнути борг в розмірі 4562,51 доларів США, з яких: 4500 доларів США - сума позики; 62,51 доларів США - три відсотки річних за користування коштами, розмір якого визначений позивачем в поданій позовній заяві. Вказаний розрахунок є достатнім та зрозумілим, відповідає умовам договору позики і не оспорюється відповідачем. На підставі викладеного суд знаходить, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому їх слід задовольнити. Крім того, згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як перевірено судом, згідно наданих стороною позивача договору про надання правової допомоги № 4/23 від 01.08.2023, додатку № 1 до вказаного договору, акту №1 приймання передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги № 4/23 від 01.08.2023, платіжної інструкції від 11.10.2023 про сплату [PERSON] на користь [PERSON] коштів в сумі 4000 грн., витрати на правничу допомогу склали 4000 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, з відповідача в користь позивача, підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 4000 грн. 00 коп. Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягується судовий збір в розмірі 1668,45 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved