Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) та просила: - стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в розмірі 169725,00 грн та 3% проценти річних у розмірі 27448,00 грн. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. Згідно постанови Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 у справі №136/1867/15-ц було вирішено стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 частини автомобіля "Фольксваген Туарег" в сумі 433109,85 грн. Також, згідно постанови Вінницького апеляційного суду від 23.04.2021 у справі №136/1867/15-ц було стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за понесені при розгляді справи про поділ майна подружжя судові витрати в сумі 14555,92 грн. Однак, з дня набрання постановами суду законної сили у відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем зі сплатити присуджених їй коштів. Так на примусовому виконання Липовецького відділу ДВС у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 18.06.2021 перебувало виконавче провадження за №65856821 за виконавчим листом №136/1867/15-ц, що виданий згідно вищезгаданих постанов Вінницького апеляційного суду. Спочатку відповідачем було сплачено лише 8733,00 грн. Позивач стверджує, що 16.05.2023 відповідач перерахував на її банківський рахунок кошти в сумі 421812,86 грн, але таку суму відповідач був зобов`язаний сплатити ще до 01.05.2021. Таким чином, відповідачем допущено прострочення зобов`язання з 01.05.2021 по 16.05.2023. За розрахунками позивача сума інфляційних витрат з 01.05.2021 по 16.05.2023 становить 169725,00 грн, а 3% річних становлять 27448,00 грн. Ухвалою суду від 18.09.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Ухвалою суду від 17.10.2023 на задоволення заяви представника позивача, забезпечено його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду. Ухвалою суду від 19.10.2023 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. Представником відповідача подано до суду письмові пояснення, у яких він просив про зменшення суми 3% річних та інфляційних витрат. Так, позивачем було обраховано розмір інфляційних витрат та 3% річних виходячи із суми боргу в розмірі 447665,77 грн, хоча в абзаці першому другої сторінки позову, вона стверджує про заборгованість, яка залишилась несплаченою, і яка надалі була відповідачем погашена повністю 16.05.2023 в сумі 421812,86 грн, а це вказує на невірність її розрахунків. За розрахунками відповідача сума інфляційних витрат з 01.05.2021 по 16.05.2023 становить 159923,83 грн, а 3% річних становлять 25863,48 грн. Насамкінець навіть такі суми в розрахунках не відповідають критеріям розумності, справедливості та пропорційності, які суд має врахувати про розгляді даної справи, а тому, посилаючись на наявність у відповідача утриманців, просив суд зменшити суму інфляційних витрат до 10000,00 грн, а 3% річних до 3000,00 грн. Ухвалою суду від 07.12.2023 на задоволення заяви представника позивача, забезпечено його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У судове засідання сторони та їх представники не з`явились, а представник позивача у своїй заяві просив суд про розгляд справи за їх відсутності, позов просив задовольнити. Суд зауважує, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови повідомлення його належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд проводить розгляд справи у даному судовому засіданні, за наявних у справі доказів, за відсутності сторін, не здійснюючи фіксацію судового засідання. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Згідно постанови Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 у справі №136/1867/15-ц було, серед іншого, вирішено позовні вимоги позивача до відповідача, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ФГ «Атек Турбів», [PERSON] про поділ житлового будинку та автомобіля "Фольксваген Туарег" задовольнити частково та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 частини автомобіля "Фольксваген Туарег", який відчужений без згоди позивача, в сумі 433109,85 грн. 18.06.2021 постановою старшого державного виконавця Липовецького відділу ДВС у Вінницькому районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) було відкрите виконавче провадження №65856821 за виконавчим листом №136/1867/15-ц, що виданий згідно вищезгаданої постанови Вінницького апеляційного суду про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 частини автомобіля "Фольксваген Туарег", який відчужений без згоди позивача, в сумі 433109,85 грн. Згідно довідки від відділу ДВС від 14.03.2023 по виконавчому провадженню №65856821 залишок боргу на користь стягувача становить 433109,85 грн. Відповідно до роздруківки про рух коштів по картці позивача 16.05.2023 на її рахунок надійшли кошти в сумі 421812,86 грн (позивач стверджує, що їх перераховано відповідачем). Також у позовній заяві позивач зазначила, що до вищевказаного платежу, відповідачем було сплачено 8733,00 грн. Позивач стверджує, що відповідачем допущено прострочення зобов`язання з 01.05.2021 по 16.05.2023, а тому за розрахунками позивача сума інфляційних втрат, які слід стягнути з відповідача становить 169 932,38 грн., а саме: - з 01.05.2021 по 16.05.2023 борг з врахуванням індексу інфляції: 617 391,33 грн (447 665,77 грн. \~ \~ \~ \~х 101,3% х \~ \~ \~ \~100,2% х 100,1% х 99,8% х 101,2% х 100,9% х 100,8% х 100,6% х 101,3% х 101,6% х 104,5% х 103,1% х 102,7% х 103,1% х 100,7% х 101,1% х 101,9% х 102,5% х \~ \~ \~ \~100,7% х 100,7% х 100,8% х 100,7% х 101,5% х \~ \~ \~ \~100,2%х100,5%інфляційні втрати: 617391,33 - 447 665,77 грн = 169 725,56 грн. Щодо 3% річних, то за розрахунками позивача вони становлять 27612,27 грн., а саме: з 01.05.2021 по 16.05.2023: 447665,77 грн. х 3% х 746 днів / 365 днів = 27 448,65 грн. У підсумку позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь інфляційні витрати в розмірі 169725,00 грн та 3% проценти річних у розмірі 27448,00 грн. Однак, за розрахунками сторони відповідача сума інфляційних витрат з 01.05.2021 по 16.05.2023 становить 159923,83 грн, а 3% річних становлять 25863,48 грн. Відповідач вважає, що правильний розрахунок інфляційних втрат виглядає так: 421812,86 грн х (Сукупний індекс інфляції = 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% = 137,913%) - 421812,86 грн = 159 923,83 грн, а правильний розрахунок 3% річних виглядає так: 421812,86 x 3% х 746 днів/365 = 25863,48 грн. Крім того, представник відповідача вважає вищевказані суми такими, що не відповідають критеріям розумності, справедливості та пропорційності, а тому, посилаючись на наявність у відповідача утриманців, про що надано докази, просив суд зменшити суму інфляційних витрат до 10000,00 грн, а 3% річних до 3000,00 грн. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 в справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зроблено висновок, що «за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Суд, оцінивши подані позивачем докази щодо порушення грошового зобов`язання відповідачем як боржником, який прострочив його виконання, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач, і які не оспорює відповідач, а в сукупності на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи. Судом було встановлено, що постановою Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 у справі №136/1867/15-ц було, серед іншого, вирішено позовні вимоги позивача до відповідача, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ФГ «Атек Турбів», [PERSON] про поділ житлового будинку та автомобіля "Фольксваген Туарег" задовольнити частково. Вирішено стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 частини автомобіля "Фольксваген Туарег", який відчужений без згоди позивача, в сумі 433109,85 грн. Судом було встановлено, що відповідно до роздруківки про рух коштів по картці позивача 16.05.2023 на її рахунок надійшли кошти в сумі 421812,86 грн (позивач стверджує, що їх перераховано відповідачем). Однак, суд не погоджується з розрахунками позивача, щодо обрахування розміру інфляційних витрат та 3% річних, оскільки такі розрахунки наводилися позивачем виходячи із суми боргу в розмірі 447665,77 грн, а не з 421812,86 грн. Суд зауважує, що в силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (визначені в ст. 82 ЦПК України). Щодо стандартів доказування, суд зауважує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Суд вважає, що правильним розрахунком суми інфляційних\~витрат з\~01.05.2021\~по 16.05.2023,\~виходячи із\~суми 421812,86 грн, яку слід помножити на сукупний індекс інфляції, визначений за вказаний період (101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60% х 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% = 137,913%), тому інфляційні витрати становлять саме 159923,83 грн. Крім того,\~3%\~проценти річних\~з 01.05.2021\~по 16.05.2023\~також слід\~розраховувати виходячи\~із суми 421812,86 грн помноживши на 3% та помноживши на 746 днів/365, а тому 3% річних становлять саме 25863,48 грн. Щодо прохання представника відповідача зменшити суму інфляційних витрат до 10000,00 грн, а 3% річних до 3000,00 грн, суд зазначає, що дійсно у п. 8.38 постанови від 18.03.2020 №902/417/18 Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника, а тому суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. Однак, чинне цивільне законодавство не передбачає можливості суду зменшувати основний борг, а наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання не можуть розглядатися як спосіб отримання доходів, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника за порушення виконання зобов`язання. З цього також можна зробити висновок, що наявність у відповідача утриманців, як причини неплатоспроможності відповідача, не може бути підставою для нівелювання визначених цивільним законодавством наслідків прострочення боржником грошового зобов`язання. Суд вкотре наголошує, що наслідки прострочення грошового зобов`язання не є способом отримання доходів стягувачем, а є способом захисту його майнового права. Суд вважає, що визначений ним обсяг відповідальності відповідача щодо стягнення з нього на користь позивача інфляційних витрат в розмірі 159923,83 грн та 3% річних 25863,48 грн є розумним з огляду на його пропорційність наслідкам прострочення боржником грошового зобов`язання. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат в розмірі 159923,83 грн та 3% проценти річних у розмірі 25863,48 грн, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. В іншій частині позову слід відмовити. Суд, вирішуючи питання судових витрат керується ч. 1 та ч. 3 ст. 133 ЦПК України, згідно з якою судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати: на професійну правничу допомогу необхідну для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено частково, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача, слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору, пропорційно до розміру 94,22 % задоволених позовних вимог, у розмірі 1858,00 грн. Разом з тим, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, визначивши позивачу та її представнику строк для подання доказів розміру понесених судових витрат.

Outcome: partial