Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

18.08.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь завдану злочином моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідач близько 12:00 год. перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , помітив, що на території вищевказаного подвір`я ніхто не перебуває, після чого у останнього виник прямий умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, відповідач, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до хвіртки території домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , відкривши її потрапив на територію подвір`я. Потім відповідач, перебуваючи на території вище вказаного подвір`я, знайшов камінь, за його допомогою розбив вікно, після чого через розбите вікно потрапив до будинку, де у одній з кімнат, взяв такі речі: бензинову мотокосу «Werk» моделі «WB-4500», блакитного кольору, вартістю 1780 грн., двохконфорочну електричну плитку «Holmer HHP-220W», білого кольору, вартістю 660 грн., DVD-плеєр «BBK DMP1023HD», чорного кольору вартістю 350 грн., мідний кабель двожильний «ВВГ 2х1,5 ЗЗЦМ», довжиною 35 метрів, новий, вартістю 697 грн., молоток слюсарний «Modeco N-30-108 800г», вартістю 209 грн. 95 коп., молоток слюсарний «Gross 10273 300г», вартістю 241 грн. 63 коп., зубило «10х140 мм. HCAB1014 TOPTUL», вартістю 59 грн. 50 коп., трійник «3Т-6А без з/к», чорного кольору, вартістю 36 грн. 67 коп., кантер механічний ручний до 20 кг. ТМ OPV вартістю 43 грн., які належать позивачу. Після цього відповідач взяв до рук вищезазначені речі та з місця вчинення кримінального правопорушення зник. Викраденим майном відповідач розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому [PERSON] матеріальної шкоди на загальну суму 3778,65 грн. Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.07.2023 року у справі №362/3083/23 відповідача визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України відповідача звільнено від відбування призначеного покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Позивач вказує, що діями по викраденню належного йому майна завдано шкоди у вигляді витрат на лікування та моральних страждань, а також зазначає, що усі викрадені речі йому були повернуті. Посилаючись на положення ст.ст. 23, 1166, 1167, 1177 ЦК України позивач вказує, що внаслідок проникнення до його домоволодіння та викрадення майна він отримав стрес, що суттєво вплинуло на спосіб та порядок його повсякденного життя. Позивач втратив багато часу на відвідування правоохоронних органів та захист своїх порушених прав. Замість повсякденних та улюблених справ позивач був змушений займатись ремонтом пошкодженої будівлі, відвідуванням правоохоронців та адвокатів. Зухвале проникнення до домоволодіння, викрадення майна, пошкодження вікон та дверей, створення безладу в будинку, завдало позивачу й фізичного болю, що мав значний негативний вплив. Порушення стабільного життя вплинуло на моральний та емоційний стан позивача. Пригнічення, безсоння, неможливість довгого повернення до звичайного способу життя завдали позивачу значних моральних страждань. Позивач був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, витрачати час на ремонт, наведення порядку в будинку, збір документів, відвідування адвокатів, слідчого, суду. У позивача сталось порушення сну, а постійні переживання та хвилювання призвели до знервованості. Разом з цим, відповідач не вчиняє ніяких заходів для відшкодування нанесеної моральної шкоди. Позивач зазначає, що осягнувши в повній мірі рівень моральних страждань, пов`язаних із вчиненням злочину, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження звичайного способу життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, що пов`язано з постійним дискомфортом, перенесеними больовими відчуттями та розумінням що здоров`я не повернеш, оцінити у грошовому виразі моральну шкоду надзвичайно важко. Однак враховуючи усі перелічені фактори, довготривалі страждання, больові відчуття, дискомфорт до теперішнього часу, заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 100000,00 грн. Ухвалою суду від 11.10.2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 26.10.2023 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами направлялась на адреси відповідача: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , однак судова кореспонденція повернулась до суду з відмітками поштових відділень «адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки отримана судом інформація не дала можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, суд у відповідності до положень ч. 10 ст. 187 ЦПК України розмістив оголошення про наявний на розгляді спір на офіційному веб-порталі судової влади України. Станом на час ухвалення у справі рішення відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом вироку Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.07.2023 року у справі №362/3083/23: «Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває дотепер. [PERSON] , усвідомлюючи, що на території України діє воєнний стан, у середині березня 2023 року (більш точної дати не встановлено) близько 12:00 год. перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , помітив, що на території вищевказаного подвір`я ніхто не перебуває, після чого у останнього виник прямий умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, [PERSON] , пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до хвіртки території домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , відкривши її потрапив на територію подвір`я. Потім [PERSON] , перебуваючи на території вище вказаного подвір`я, знайшов камінь, за його допомогою розбив вікно, після чого через розбите вікно потрапив до будинку, де у одній з кімнат, взяв такі речі: бензинову мотокосу «Werk» моделі «WB-4500», блакитного кольору, вартістю 1780 грн., двохконфорочну електричну плитку «Holmer HHP-220W», білого кольору, вартістю 660 грн., DVD-плеєр «BBK DMP1023HD», чорного кольору вартістю 350 грн., мідний кабель двожильний «ВВГ 2х1,5 ЗЗЦМ», довжиною 35 метрів, новий, вартістю 697 грн., молоток слюсарний «Modeco N-30-108 800г», вартістю 209 грн. 95 коп., молоток слюсарний «Gross 10273 300г», вартістю 241 грн. 63 коп., зубило «10х140 мм. HCAB1014 TOPTUL», вартістю 59 грн. 50 коп., трійник «3Т-6А без з/к», чорного кольору, вартістю 36 грн. 67 коп., кантер механічний ручний до 20 кг. ТМ OPV вартістю 43 грн., які належать [PERSON] . Після цього [PERSON] взяв до рук вищезазначені речі та з місця вчинення кримінального правопорушення зник. Викраденим майном [PERSON] розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому [PERSON] матеріальної шкоди на загальну суму 3778 (три тисячі сімсот сімдесят вісім) гривень 65 копійок. [PERSON] при його допиті у судовому засіданні визнав себе винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Він повністю погодився з його кваліфікацією і фактичними обставинами, які викладені у обвинувальному акті щодо місця, часу, способу і кількості викраденого. Пізніше викрадене у нього вилучили працівники поліції. Щиро кається, розуміє що вчинив неправильно, просив суд суворо не карати. Показання [PERSON] є послідовними і логічними, не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального провадження, а тому суд вважає ці показання достовірними. Учасники судового провадження просили розглядати справу відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Водночас суд роз`яснив учасникам судового провадження суть вищезазначеної норми та у доступній, чіткій та конкретизованій формі виклав її зміст, надавши розгорнуте його пояснення сторонам. Також суд упевнився, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконався у добровільності їх позицій. Враховуючи те, що учасники судового провадження вважають недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, і судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, а також з`ясовано, що вони усвідомлюють неможливість далі оспорити фактичні обставини справи в апеляційному порядку, роз`яснивши учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи, крім допиту обвинуваченого відносно фактичних обставин справи, дослідження тільки даних, які характеризують обвинуваченого. Оскільки учасники кримінального провадження вважають, що фактичні обставини провадження підтверджені доказами, що знаходяться у матеріалах провадження та не потребують дослідження під час судового розгляду, суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, так само визнає фактичні обставини провадження доведеними. Допитавши обвинуваченого [PERSON] , вивчивши матеріали кримінального провадження стосовно характеристики особи обвинуваченого, речових доказів і процесуальних витрат, суд вважає, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина [PERSON] доведена повністю поза розумним сумнівом, його дії вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчинена в умовах воєнного стану. Вирішуючи питання про призначення [PERSON] покарання, суд виходить з такого. Згідно зі ст. 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суди мають враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів. Згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд приймає до уваги, що [PERSON] вчинив умисне кримінальне правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, водночас суд враховує, що [PERSON] на обліку у лікаря нарколога та/або у лікаря психіатра не перебуває, без негативних характеристик за місцем проживання, неофіційно працює різноробом, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні двох малолітніх дітей, у силу ст. 89 КК України раніше не судимий. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, суд не вбачає. Отже, з урахуванням усіх фактичних обставин кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому, відсутність обставин, що його обтяжують, ступеня тяжкості кримінального правопорушення, суд вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі. При цьому, враховуючи беззастережне визнання [PERSON] вини у скоєному, надання ним зізнавальних показань, позиції прокурора та потерпілого, яка висловлена у судових дебатах щодо можливості застосування ст. 75 КК України, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі та звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України з покладенням відповідних обов`язків. Суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення можливих нових кримінальних правопорушень і таким чином сприятиме досягненню визначеної у ст. 50 КК України мети загальної і спеціальної превенції. Підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні. Запобіжний захід [PERSON] у виді особистого зобов`язання, що був застосований ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24.05.2023 по справі №362/2986/23, до вступу вироку в законну силу належить залишити без змін. Питання про речові докази суд вирішує у порядку ст. 100 КПК України, розподіл процесуальних витрат - у порядку ст. 124 КПК України. Цивільний позов не заявлявся». Згідно резолютивної частини зазначеного вироку: - [PERSON] визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; - На підставі ст. 75 КК України звільнити [PERSON] від відбування призначеного покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки; - Згідно з ст. 76 КК України покласти на [PERSON] такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; - Іспитовий строк відбуття покарання [PERSON] обчислювати з моменту проголошення вироку; - Запобіжний захід обвинуваченому [PERSON] у виді особистого зобов`язання залишити без змін до вступу вироку в законну силу; - Стягнути з [PERSON] на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 2265 (дві тисячі двісті шістдесят п`ять) гривень 36 копійок; - Речові докази після набрання вироком законної сили: бензинову мотокосу «Werk» моделі «WB-4500», блакитного кольору, двохконфорочну електричну плитку «Holmer HHP-220W», білого кольору, DVD-плеєр «BBK DMP1023HD», чорного кольору., мідний кабель двожильний «ВВГ 2х1,5 ЗЗЦМ», довжиною 35 метрів, молоток слюсарний «Modeco N-30-108 800г», молоток слюсарний «Gross 10273 300г», зубило «10х140 мм. HCAB1014 TOPTUL», трійник «3Т-6А без з/к», чорного кольору, кантер механічний ручний до 20 кг. ТМ OPV, які передано на відповідальне зберігання потерпілому [PERSON] відповідно до письмової розписки, - залишити у його власності. Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). За змістом ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Згідно ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Необхідною підставою для покладення на особу відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірних дій відповідача, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, й довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Протиправність дій відповідача по відношенню до позивача підтверджується вище зазначеним вироком суду, у якому встановлені обставини викрадення відповідачем належного позивачу майна та пошкодження будівлі під час проникнення до неї. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Подібний висновок вкладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У переважній більшості випадків ЄСПЛ: наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості, співрозмірності та справедливості, враховує характер правопорушення, глибину й тривалість завданих позивачеві душевних страждань, час і зусилля, необхідні для відновлення звичайного способу життя, глибину фізичних і душевних страждань позивача та їх інтенсивність, і вважає, що заявлена до стягнення сума моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. підлягає зменшенню до 10000,00 грн. На переконання суду, розмір моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. є розумним і справедливим відшкодуванням моральних втрат позивача за встановлених судом обставин викрадення та пошкодження майна позивача і пережитих ним у зв`язку із цим негативних подій психологічного характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial