Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 вересня 2016 року за № 12016040440002404 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження), за фактом події, яка мала місце 02 серпня 2016 року біля торговельно-розважального центру «Караван», розташованого по вул. Нижньодніпровській, 17, де незнайомою жінкою їй було завдано удари по голові, обличчю, грудній клітині, кінцівках, що підтверджується висновком судово-медичного експерта № 3610 від 21.09.2016 року. Через отримані тілесні ушкодженні ушкодження та невротичний синдром проходила лікування. 30 листопада 2016 року вказане кримінальне провадження було закрито. Постанова слідчого була оскаржена нею слідчому судді. Після чого постановою прокурора від 10 лютого 2017 року постанову слідчого від 30 листопада 2016 року про закриття кримінального провадження скасовано. Прокурором були надані відповідні вказівки щодо проведення досудового розслідування, які виконані не були. 26.07.2017 року слідчим СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Троїцький А.Є. без проведення жодних слідчих (процесуальних) дій була винесена постанова про закриття кримінального провадження. Вказану постанову оскаржено до Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3, якою 02.04.2018 постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. Після цього без проведення жодних слідчих (процесуальних) дій 26.05.2020 року слідчим СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Тооде Д.О. втретє була винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12016040440002404. Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року постанову слідчого скасовано. Постановою заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 від 20 серпня 2020 року було визначено підслідність кримінального провадження № 12016040440002404 за сектором дізнання Дніпровського районного відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області. 31 грудня 2020 року дізнавачем ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Дмитром Каплею вчетверте було винесено постанову про закриття даного кримінального провадження, яку ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року скасовано. Але у кримінальному провадженні знову нічого не було зроблено. 16.08.2022 року прокурор Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області Носань І.О. звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про закриття даного кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2022 року у задоволенні цього клопотання було відмовлено, а матеріали кримінального провадження повернуто для здійснення кримінального провадження в загальному порядку. При цьому в ухвалі суду наголошено на тому, що під час досудового розслідування було встановлено [PERSON] , [INFO] , яка мешкає по [ADDRESS] . 23.08.2019 року старший слідчий СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Бублик О. у порядку ст. 40 КПК України надав оперативному підрозділу доручення про проведення слідчих (розшукових) дій з метою встановлення свідків події, наявність камер зовнішнього спостереження та можливості вилучення відеозаписів від 02.08.2016 року, встановлення особи невідомого чоловіка, який припинив конфлікт, перевірки на причетність до вчинення вказаного правопорушення [PERSON] тощо. Але протягом трьох років ніякі слідчі дії та оперативно-розшукові заходи не проводилися. Матеріали кримінального провадження досі знаходяться у ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. Потерпіла наголошує, що внаслідок кримінального правопорушення вона зазнала приниження честі та гідності, їй були завдані моральні страждання. Вона змушена нести витрати на лікування, а також на численні і безрезультатні відвідування відділення поліції, судових засідань, написання численних скарг, внаслідок чого порушено її нормальні життєві зв`язки. Через кричущу бездіяльність відповідача її постійно супроводжує відчуття відчаю, страху, сорому, приниження. Крім того, внаслідок цієї бездіяльності відповідача спливли процесуальні строки притягнення особи до кримінальної відповідальності. Звертає увагу, що відповідно до ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування, поведінка учасників кримінального провадження, спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Дотримання розумних строків є основоположним завданням оперативного розслідування будь-якого злочину, закріпленим у ст. 2 КПК України, що відображає вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до позиції ЄСПЛ у кримінальних справах «розумний строк», про який йдеться у ч. 1 ст. 6 Конвенції, може починати відлік не тільки з моменту висунення офіційного обвинувачення. Це може відбутися раніше, ніж справа потрапить до суду, з дати, коли було почато досудове слідство (справи «Девеєр проти Бельгії» від 27.02.1980 р., «Вемхов проти ФРН» від 25.06.1968 р., «Ноймастер проти Австрії» від 27.06.1968 р., «Рингейзен проти Австрії» від 16.07.1971 р.). З дати внесення до ЄРДР відомостей щодо скоєного відносно неї кримінального правопорушення спливло сім років. При цьому, крім допитів її як потерпілої та її неповнолітньої дочки, ніякі слідчі (процесуальні) дії не проводилися, незважаючи на багаточисленні вказівки прокурорів та судів. За цих підстав позивач просить стягнути з Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 120000 грн. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2023 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Під час підготовчого провадження відповідачем - Головним управлінням Національної поліції в Дніпропетровській області був поданий відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що 26.09.2016 до Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення [PERSON] про те що, 02.08.2016 біля ТРЦ «Караван» по вул. Нижньодніпровська, 17 невстановлена особа спричинила тілесні ушкодження заявниці. 26.09.2016 слідчим відділенням Дніпровського РВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області відомості за вказаним фактом були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040440002404 за ч. 1 ст. 125 КК України. 27.09.2016 досудове розслідування доручено слідчому ВП Дніпровського РВП ГУНП в Дніпропетровській області Залозному Андрію Васильовичу. До матеріалів кримінального провадження долучено копію висновку спеціаліста судово-медичного експерта від 21.09.2016 № 3610 про те, що у [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синців лівої скроневої області та гематоми лівого ока, які спричинені від дії тупих твердих предметів, можливо в термін, на який вказує обстеження. За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день). 30.11.2016 слідчим ВП Дніпровського РВП ГУНП в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 10.02.2017 прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 прокуратури Дніпропетровської області винесено постанову про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження. 26.07.2017 слідчим Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 30.08.2018 отримано ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.08.2018 про зобов`язання слідчого Дніпровського РВП ГУНП у Дніпропетровській області виконати необхідні слідчі дії, направлені на закінчення досудового розслідування. 30.05.2019 надійшла заява від [PERSON] про долучення до кримінального провадження копій документів: огляд чергового лікаря-хірурга КЗ «Дніпропетровської шостої міської клінічної лікарні» ДОР від 02.08.2016, направлення та результат рентгену черепа та кісток носу від 02.08.2016, лівої кісті від 03.08.2016, правого плеча від 20.08.2016, довідку № 121 від 03.08.2016, виданої травматологом КЗ «Дніпропетровської шостої міської клінічної лікарні» ДОР, огляду лікаря-окуліста від 03.08.2016 ДЦПМСД № 8, амбулаторної картки хворого з висновками лікарів, виписки № 861 із медичної картки стаціонарного хворого від 09.09.2016, виданої лікарем-невропатологом КЗ «Дніпропетровської шостої міської клінічної лікарні» ДОР, рецептів ліків, чеків на придбання ліків, направлення до фізкабінету та результати проходження фізіопроцедур в КЗ «Дніпропетровської шостої міської клінічної лікарні» ДОР, виписки спеціаліста судово-медичного експерта № 31610 від 21.09.2016 КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР та чеку, що підтверджує оплату експертизи, виписки № 0013017 із медичної картки стаціонарного хворого від 17.01.2017, результатів сканування магістральних артерій голови та доплерографії від 13.01.2017, результатів обстеження МРТ головного мозку від 13.01.2017, результатів обстеження ультразвукової реоенцефалографії від 04.01.2017. 26.05.2019 допитано потерпілу [PERSON] . 27.08.2019 допитано як неповнолітнього свідка [PERSON] . 23.08.2019 винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи. 23.08.2019 надано доручення в порядку ст. 40 КПК України встановити камери відеоспостереження за місцем вчинення кримінального правопорушення 02.08.2016, з?ясувати, які торгівельні заклади працювали станом на 02.08.2016 о 17:00 поблизу місця вчинення кримінального правопорушення, викликати осіб на допит як свідків, перевірити на причетність до кримінального правопорушення [PERSON] , надати слідчому актуальну фотографію вказаної особи, викликати її до відділення поліції з метою пояснення обставин нанесення тілесних ушкоджень 02.08.2016 [PERSON] . Було долучено рапорт оперуповноваженого про неможливість встановлення особи [PERSON] 14.11.2019 отриманий висновок експерта № 3424е від 23.08.2019 про те, що виявлені тілесні ушкодження у [PERSON] відносяться до легких тілесних ушкоджень. 26.05.2020 старшим слідчим СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 07.08.2020 отримано ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 про задоволення скарги адвоката Довгаля С.М., який діє в інтересах потерпілої [PERSON] , на постанову слідчого про закриття кримінального провадження. 11.08.2020 слідчим СВ Дніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області відновлено кримінальне провадження № 12016040440002404. 20.08.2020 заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 винесено постанову про визначення підслідності за сектором дізнання Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. 23.09.2020 досудове розслідування доручено інспектору сектору дізнання Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Каплі Д.О. 31.12.2020 інспектором сектору дізнання Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 28.05.2021 отримано ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 175/1929/21 (1-кс/175/524/21) про задоволення скарги адвоката Довгаля С.М., який діє в інтересах потерпілої [PERSON] , на постанову слідчого про закриття кримінального провадження. 08.09.2021 року керівником Слобожанської окружної прокуратури винесено постанову про визначення підслідності за сектором дізнання ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. 17.06.2022 досудове розслідування у кримінальному провадженні доручено дізнавачу сектору дізнання ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Павлієнко К.О. 23.08.2023 прокурором Слобожанської окружної прокуратури направлено клопотання до слідчого судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. 31.08.2023 прокурором Слобожанської окружної прокуратури Носань І.О. прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. Відповідач вважає, що тривалий строк досудового розслідування сам по собі не може свідчити про незаконність дій посадових осіб. Крім того, позивачем не надано рішень судів про визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Також вважає, що позивачем не доведено завдання їй моральної шкоди, позовні вимоги є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Звертає увагу, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. У зв`язку з чим просить взяти до увагу правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 по справі № 686/27885/19. На думку представника відповідача, позивач не надала суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, психосоматичних та психоемоційних змін, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, стану та стосунків внаслідок зневажливого ставлення до виконання обов`язків, що виразилось у затягуванні досудового розслідування та не встановленні винних осіб по кримінальним провадженням, а відтак відсутній причинно-наслідковий зв`язок між вказаними наслідками та діяннями, що, в свою чергу, вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Тому просить у задоволенні позову [PERSON] про стягнення моральної шкоди в розмірі 120000 грн. відмовити. Зі свого боку позивачем була надана відповідь на відзив, в якій вона вважає, що доводи відповідача жодним чином не спростовують обґрунтованість її позову, яким підтверджено бездіяльність органу досудового розслідування. Звертає увагу, що згідно з практикою Верховного Суду надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, неодноразове прийняття слідчим рішень про закриття кримінального провадження у спосіб, який для заявника демонструє ігнорування її доводів, тривала й неодноразова систематична неправомірність дій органу досудового розслідування є підставою для відшкодування моральної шкоди. З огляду на наведене, позивач наполягала на задоволенні її позову. Ухвалою суду від 18 жовтня 2023 року було залучено до участі у справі як належного відповідача Державу Україна в особі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Цією ж ухвалою підготовче провадження було закрито та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Довгаль С.М. позов підтримали. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Штирхунова А.Д. позов не визнала з підстав, наведених у відзиві на позов. Представник третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Паращенко Ю.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала, вважала, що права позивача державної казначейської служби жодним чином не порушені. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, за наступних підстав: Судом установлено, що 26 вересня 2016 року Дніпровськими РВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12016040440002404 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 125 КК України, в якому [PERSON] визнано потерпілою. Під час досудового розслідування був отриманий висновок спеціаліста судово-медичного експерта від 21.09.2016 № 3610 про виявлені у [PERSON] тілесні ушкодження та їх тяжкість. 30.11.2016 слідчим ВП Дніпровського РВП ГУНП в Дніпропетровській області була винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. 10.02.2017 прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. Скасовуючи постанову слідчого, прокурор виходив, зокрема, з того, що будь-які дії, спрямовані на збирання, перевірку та оцінку доказів під час досудового розслідування не проводилися. 26.07.2017 слідчим Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області знову винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. При закритті кримінального провадження слідчий виходив з того, що під час досудового розслідування потерпілою не надано жодних документів, які підтверджують суму збитків, у зв`язку з чим встановити суму спричинених кримінальним правопорушенням збитків не виявилося можливим. 02.04.2018 року вказану постанову слідчого скасовано прокурором як необґрунтовану. Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30.08.2018 зобов`язано слідчого Дніпровського РВП ГУНП у Дніпропетровській області виконати необхідні слідчі дії, направлені на закінчення досудового розслідування. 26.05.2019 було допитано потерпілу [PERSON] . 27.08.2019 допитано як свідка [PERSON] . 23.08.2019 у кримінальному провадженні призначено судово-медичну експертизу. 23.08.2019 слідчим було доручено оперативному підрозділу Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області провести слідчі (розшукові) дій, спрямовані на встановлення закладів, які працювали поблизу місця події, камер спостереження, встановити свідка події, перевірити на причетність до кримінального правопорушення [PERSON] та викликати її для допиту як свідка тощо. 26.05.2020 старшим слідчим СВ Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області була винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Зазначена постанова мотивована тим, що «під час досудового розслідування були отримані дані, які викликають сумніви, а наявна сукупність зібраних доказів не дозволяє їх спростувати та зробити висновок про те, що невідома жінка скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України». Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.08.2020 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано. 20.08.2020 заступником керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 визначено підслідність кримінального провадження за сектором дізнання Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. 31.12.2020 дізнавачем СД ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області була винесена постанова про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка мотивована тим, що «під час досудового розслідування проводився комплекс слідчих (розшукових) дій, направлених на встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, свідків і очевидців, обставин події…інформація, яка має інтерес, отримана не була». Ухвалою слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2021 року постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 31 грудня 2020 року скасовано. При цьому слідчий суддя наголосив на неповноті досудового розслідування, а також, що закриття провадження фактично внаслідок неналежного виконання слідчим та прокурором своїх обов`язків порушує права потерпілого. 08.09.2021 року керівником Слобожанської окружної прокуратури визначено підслідність кримінального провадження за сектором дізнання ВП № 8 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. 16 серпня 2022 року прокурор Слобожанської окружної прокуратури звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою слідчого судді від 30 серпня 2022 року в задоволенні клопотання прокурора відмовлено. При цьому слідчим суддею в ухвалі зазначено, що норми статті 284 КПК України пов`язують можливість закриття кримінального провадження виключно із наявністю одночасно двох підстав: не встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Із долучених до клопотання матеріалів, зокрема з протоколу допиту потерпілої від 26.05.2019 року, вбачається, що в ході здійснення досудового розслідування було встановлено [PERSON] , [INFO] , яка мешкає по [ADDRESS] (а.к.п.13-14). 23.08.2019 року слідчий у порядку ст. 40 КПК України дав доручення про проведення слідчих (розшукових) дій оперативному підрозділу Дніпровського РВП. На виконання доручення матеріали містять лише рапорт без дати про відсутність за місцем мешкання [PERSON] (а.к.п.64). Також слідчим суддею було відзначено, що від допиту потерпілої [PERSON] 26.05.2019 року та надання доручення 23.08.2019 року, яке не було виконано у повному обсязі, минуло понад 3 роки, протягом яких не проводилися будь-які слідчі дії та оперативно-розшукові заходи для встановлення місця знаходження [PERSON] і її допиту. Отже, матеріали кримінального провадження були повернуті слідчим суддею прокурору. Після цього в серпні 2023 року прокурор Слобожанської окружної прокуратури повторно звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про закриття кримінального провадження № 12016040440002404 від 26.09.2016 року. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2023 року вказане кримінальне провадження за частиною 1 ст. 125 КК України було закрито в порядку п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року ухвалу слідчого судді від 24 серпня 2023 року скасовано. При цьому апеляційним судом було зазначено, що матеріали провадження не містять доказів вжиття заходів до встановлення місцезнаходження [PERSON] , на яку вказує потерпіла як особу, яка вчинила відносно неї кримінальне правопорушення. Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, потерпіла [PERSON] посилається на тривалу бездіяльність органу досудового розслідування та неодноразове безпідставне закриття кримінального провадження, внаслідок чого не притягнуто до кримінальної відповідальності особу, яка вчинила відносно неї 02 серпня 2016 року кримінальне правопорушення, чим їй завдані моральні страждання. При вирішенні спору, суд виходить з того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Частиною 1 статті 7 КПК України визначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, публічність, розумність строків. Згідно з частиною 1 та 2 статтею 9 КПК України законність як засада кримінального провадження полягає в тому, що суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. В свою чергу, публічність згідно зі статтею 25 КПК, передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частина 5 статті 9 КПК України). Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у ст. 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Михалкова та інші проти України» від 13 січня 2011 року зробив висновок щодо стандартів ефективності розслідування. Зокрема, в пунктах 42-49 цього рішення ЄСПЛ було наголошено на тому, що обов`язок держави вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути, inter alia, ретельним, безстороннім і сумлінним. За загальним правилом вважається необхідним, щоб особи, які відповідальні за розслідування і здійснюють його, були незалежними від тих, хто причетний до відповідних подій. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, inter alia, показань очевидців, доказів експертиз тощо, які надають повну і точну інформацію про тілесні ушкодження, а також результати об`єктивного аналізу медичних висновків. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити причину смерті або відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту. Насамкінець, аби розслідування було ефективним, має бути суттєвий елемент громадського контролю для забезпечення підзвітності як на практиці, так і в теорії, для підтримки громадської впевненості у дотриманні органами державної влади принципу верховенства права та для попередження будь-яких ознак пособництва незаконним діям або толерантного відношення до них. У цій справі ЄСПЛ також зазначив, що розпочате розслідування триває вже понад сім років і досі немає будь-якого висновку щодо обставин, за яких потерпілий зазнав смертельних ушкоджень, і не встановлено осіб, винних в їх заподіянні. Суд особливо зважував на той факт, що протягом цього часу слідчі органи виявилися неспроможними сформулювати позицію щодо правдоподібної версії, запропонованої очевидцем подій, який вказав на двох можливих винуватців. Протягом значних проміжків часу слідство не проводилось через очікування результатів численних і тривалих судових експертиз, висновки яких здебільшого повторювали висновки попередніх експертиз. У тій мірі, в якій додаткові висновки отримувались в ході подальших експертиз, Суду не було надано пояснення, чому слідчі органи не поставили відповідні запитання раніше. Виходячи з наявних матеріалів, Суд не може дійти висновку, чи зробили слідчі органи все від них залежне для того, щоб своєчасно та належним чином встановити обставини. Суд також зазначає, що заявникам неодноразово було відмовлено в доступі до матеріалів справи і позбавлено можливості дієво брати участь у провадженні. Суд вважає, що така поведінка органів влади стосовно заявників не могла не зашкодити ефективності розслідування і суперечила положенням Конвенції. У світлі вищезазначеного ЄСПЛ дійшов висновку, що розслідування не відповідало мінімальним стандартам ефективності. Отже, в цій справі мало місце порушення Конвенції щодо ефективності розслідування. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способами захисту цивільних прав та інтересів (п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 ЦК України. У свою чергу, загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за наявності вини, передбачені нормою ст. 1167 ЦК України. Статтею 1173 ЦК України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування. В свою чергу, у статті 1174 ЦК України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Так, відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При цьому згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі № 920/715/17 зроблений висновок, що, застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі № 585/724/19 був зроблений висновок, що проведення досудового розслідування з порушенням розумних та об`єктивно необхідних строків, що призвело до звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тобто за нереабілітуючих обставин, є підставою для відшкодування потерпілій особі моральної шкоди. Крім того, в постанові Верховного Суду від 02 вересня 2022 року по справі № 607/8203/18 зазначено, що підставою відшкодування позивачу моральної шкоди є не сам факт скасування прийнятих уповноваженими особами відповідачів процесуальних рішень, а встановлена незаконність цих рішень, систематична протиправна бездіяльність згаданих осіб відносно розслідування кримінальної справи, предметом якої, зокрема є завдання позивачу тілесних ушкоджень, та надмірна тривалість досудового розслідування кримінальної справи (більше чотирьох років). З урахуванням вищенаведених приписів законодавства та судової практики, суд вважає доведеним у цій справі, що посадовими особами органу досудового слідства та дізнання були порушені права та охоронювані законом інтереси позивача [PERSON] , оскільки матеріалами справи підтверджується, що вказаними особами була допущена протиправна бездіяльність, оскільки досудове розслідування було розпочате 27 вересня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, тобто за фактом нетяжкого злочину, який у подальшому законодавцем віднесено до кримінальних проступків. Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні триває понад семи років. Лише в 2019 році слідчим було допитано потерпілу [PERSON] та її дочку - неповнолітнього свідка [PERSON] , отриманий висновок судово-медичної експертизи, а також надане доручення оперативному підрозділу про проведення розшукових дій, яке фактично не було виконано. Станом на час подання позивачем цього позову про відшкодування моральної шкоди та розгляду справи досудове розслідування у формі дізнання не завершено та особу, причетну до правопорушення, на яку, до речі, вказує сама потерпіла, не встановлено та не допитано. Будь-яких заходів, направлених на встановлення такої особи, не було вжито, на що також вказували суди в своїх рішеннях (ухвали від 30.08.2022 року та від 12.12.2023 року). Обставини правопорушення досі не з`ясовані та взагалі зі спливом часу втрачена можливість збирання деяких доказів (записів з камер відеоспостереження, встановлення осіб, які могли бути очевидцями події тощо). Отже, матеріали справи переконливо свідчать, що в даному випадку у кримінальному провадженні мала місце систематична протиправна бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування, якими не вжито достатніх заходів, направлених на здійснення ефективного розслідування, в тому числі встановлення особи, яка вчинила правопорушення. Суд бере до уваги, що під час досудового розслідування без проведення необхідних слідчих та розшукових дій були прийняті численні рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (відсутність в діянні складу кримінального правопорушення), які не мотивовані жодними доказами, у зв`язку з чим такі рішення не можуть вважатися законними. Допущена у кримінальному провадженні надмірна невиправдана тривалість досудового розслідування призвела до спливу визначених законом строків притягнення особи до кримінальної відповідальності. Суд вважає, що в результаті протиправної бездіяльності органу досудового слідства та дізнання позивач зазнала моральну шкоду, оскільки у кримінальному провадженні, в якому її визнано потерпілою, не було проведено ефективного розслідування, внаслідок чого не притягнуто до встановленої законом відповідальності особу, яка спричинила позивачу тілесні ушкодження, що завдало позивачу душевні страждання, а саме відчуття страху, відчаю, сорому, приниження, на чому вона наголосила в своєму позові та в судовому засіданні. Відтак, позивач має право на відшкодування державою завданої їй моральної шкоди. Доводи представника відповідача про відсутність вини у заподіянні позивачу моральної шкоди, а також наявність у діяльності органу досудового розслідування недоліків, які самі по собі не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу, суд відхиляє, оскільки за ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від наявності вини та під час судового розгляду встановлено, що з боку органу досудового розслідування мало місце тривале неодноразове систематичне порушення прав позивача, яке є достатньою підставою для відшкодування завданої моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд ураховує глибину душевних страждань, завданих позивачу діями посадових осіб органу досудового розслідування, характер порушення її прав, зокрема тривалість досудового розслідування, неодноразове безпідставне закриття кримінального провадження, наслідки допущеної у кримінальному провадженні бездіяльності, та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди позивачу слід визначити в межах заявлених нею позовних вимог у сумі 120 000 грн. На переконання суду, такий розмір відшкодування моральної шкоди є пропорційним шкоді, яка завдана позивачу тривалим досудовим розслідуванням (понад семи) років, відповідає обсягу страждань, які вона зазнала внаслідок порушення її прав через протиправну бездіяльність органу досудового розслідування, яким протягом розумного строку не вжито заходів до ефективного розслідування кримінального правопорушення відносно позивача. Задовольняючи позов [PERSON] , суд також звертає увагу, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 зазначення таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, законодавством не встановлено, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Враховуючи вищевикладене, слід стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000 грн.

Outcome: approved