Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

У квітні 2023 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги, кредитор посилається на те, що 25 жовтня 2021 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 0352/10/2021/0429, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 256 000,00 грн на придбання автомобіля KIA SPORT, 2021 року випуску. Кредит надавався з 25 жовтня 2021 року до 24 жовтня 2025 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір застави транспортного засобу 25 жовтня 2021 року, за яким позичальниця передала банку у заставу автомобіль KIA SPORT, 2021 року випуску. 25 жовтня 2021 року також був укладений договір поруки № 0352/10/2021/0429-Р між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] , згідно з яким останній як поручитель взяв на себе зобов`язання позичальниці за кредитним договором. Банк належним чином виконав зобов`язання за кредитним договором, надавши кошти, натомість відповідачі покладені на них обов`язки не виконали у повному обсязі, в зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 192 124,29 грн. Позивач направляв відповідачам письмові вимоги про виконання зобов`язання, проте останні вказані порушення не усунули. Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 192 124,29 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.. Ірпінський міський суд Київської області ухвалою від 15 травня 2023 року передав справу за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 07 червня 2023 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного провадження. Правом на подання відзиву відповідачі не скористалися. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 25 жовтня 2021 року ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 0352/10/2021/0429, за умовами якого Банк надав позиальниці кредитні кошти на суму 256 000,00 грн на придбання автомобіля KIA SPORTAGE 2021 року випуску. Строк користування кредитом встановлений до 24 жовтня 2025 року. 25 жовтня 2021 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] уклали договір застави транспортного засобу KIA SPORTAGE 2021 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 25 жовтня 2021 року ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] уклали договір поруки № 0352/10/2021/0429-Р, за умовами якого [PERSON] поручається перед Банком за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 0352/10/2021/0429. 30 вересня 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк» направило засобами поштового зв`язку [PERSON] лист-вимогу № 129/22926/2022, в якому вимагало погасити заборгованість за кредитним договором № 0352/10/2021/0429, обсяг якої становив 225 114,28 грн. 28 жовтня 2022 року ПАТ АБ «Укргазбанк» направило засобами поштового зв`язку [PERSON] як поручителю лист-вимогу № 129/25944/2022 про виконання зобов`язань за кредитним договором № 0352/10/2021/0429, позичальницею за яким є [PERSON] [PERSON] та [PERSON] з 02 липня 2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду з позовом, Банк вважає, що його права як позикодавця на отримання коштів за кредитним договором порушене, оскільки відповідач не виконав вимоги зобов`язання належним чином. Отже, суду належить надати з`ясувати природу спірних правовідносин та встановити наявність чи відсутність в діях відповідача ознак порушення зобов`язання за спірним договором. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору Банк надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 256 000,00 грн. Факт перерахування коштів на суму 256 000,00 грн [PERSON] підтверджується випискою з особового рахунку [PERSON] IBAN [NUMBER] . Вказані обставини свідчать про виконання Банком покладених на нього зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору позичальник здійснює погашення кредиту у відповідності з графіком встановленим у Додатку № 2 до кредитного договору, та сплату процентів за користування кредитними коштами шляхом сплати рівних платежів у розмірі 5 448,00 грн щомісячно з першого до десяте число кожного місяця шляхом перерахування коштів у безготівковій формі на рахунок Банку. Згідно з пунктом 1.3.1 кредитного договору за користування коштами у межах терміну кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 0,01% річних та є фіксованою. За змістом пункту 1.3.2 кредитного договору за користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені цим договором, процентна ставка встановлюється у розмірі 5,01% річних та є фіксованою. Пунктом 1.3.3. договору встановлений обов`язок зі сплати позичальником комісії за управління коштами в частині обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,7% від суми наданого кредиту за умови порушення будь-якого або кількох зобов`язань, встановлених пунктами 4.3.6-4.3.9 кредитного договору. Шляхом аналізу відомостей в розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0352/10/2021/0429 від 25 жовтня 2021 року та виписки з особового рахунку суд встановив, що починаючи з червня 2022 року позивачка перестала виконувати зобов`язання за кредитним договором шляхом перерахування щомісячних платежів у розмірі 5 448,00 грн, в зв`язку з чим почала утворюватися заборгованість за кредитним договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Кредитні кошти отримані відповідачкою у споживчих цілях, а саме у особистих та сімейних цілях, про що вказану у пункті 1.1 кредитного договору. Відповідно до вимог пункту 4.2.3 кредитного договору кредитор вправі вимагати дострокового повного виконання позичальником своїх зобов`язань, включаючи повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами, комісій, у разі, зокрема, невиконання боржником своїх зобов`язань за договором. Вимога про дострокове виконання боржником своїх зобов`язань за договором направляється у письмовому вигляді та підлягає виконанню протягом 30-ти днів з моменту отримання. Згідно з наведеними умовами сторони дійшли згоди, що незважаючи на інші положення договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових зобов`язань. При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати отримання позичальником відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати отримання вимоги. Ураховуючи, що право кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вказує на те, що матеріалами підтверджене виконання кредитором обов`язку з направлення боржнику та поручителю досудової вимоги з метою досудового врегулювання спору. Так в кредитному договорі [PERSON] зазначила адресу свого місця реєстрації: [ADDRESS] , а також адресу місця проживання: [ADDRESS] . За цими ж адресами кредитор направив 30 вересня 2022 року досудову вимогу боржниці, що підтверджується копіями поштових конвертів з трек-номерами 0101509883891 та 0101509883883. [PERSON] у договорі поруки зазначив адресу свого місця проживання: [ADDRESS] , за якою кредитор 28 жовтня 2022 року направляв йому поштову вимогу відповідно до копії конверта з трек-номером 0101509939044. Протягом встановленого у вимозі строку боржниця та поручитель не виконали обов`язок з погашення заборгованості, що порушує цивільне право кредитора на володіння належним йому майном, яке підлягає поновленню в судовому порядку. З наданої виписки з особового рахунку суд встановив, що позичальниця частково виконувала зобов`язання, в зв`язку з чим на погашення тіла кредиту зараховано 85 357,16 грн, таким чином, за тілом кредиту розмір заборгованості становить 170 642,84 грн. З іншого розділу вказаної виписки суд встановив, що частина сплачених боржницею коштів була зарахована на прострочку своєчасно не сплаченої заборгованості за кредитом. Розмір нарахованої Банком простроченої заборгованості становив 54 463,16 грн, водночас заборгованість в цій частині була погашена у розмірі 38 500,00 грн, оскільки боржницею не були погашені платежі за червень та липень 2022 року, а також за березень 2023 року. Отже, сума простроченої заборгованості становить 15 963,16 грн. Заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами та інші передбачені договором платежі згідно з випискою з особового рахунку повністю погашені станом на березень 2022 року. За таких обставин позивач довів належним чином обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та простроченої заборгованості за кредитним договором. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» про стягнення заборгованості, в зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 881,86 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені на 97,13%, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 799,15 грн.

Outcome: partial