Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою посилаючись на те, що є власником двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана ним 11.08.2009 року під час перебування з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 27.06.2009 року. Шлюб розірвано рішенням суду від 24.05.2021 року. На цей час в квартирі зареєстровані сторони та їх неповнолітня дочка, але через неприязні стосунки з колишньою дружиною він квартирою не користується, між ним та відповідачем виник з питання користування житлом виник конфлікт, крім того вони не можуть дійти згоди стосовно сплати комунальних послуг за житло. Він має намір вселитися у квартиру, але невизначення порядку користування нею не надає можливості реалізувати своє право. Тому позивач просить визначити порядок користування вказаною квартирою наступним чином: позивачу залишити у користування житлову кімнату площею 9,30 кв.м; відповідачу з дочкою - житлову кімнату площею 18,30 кв.м; залишити у спільному користуванні трьох осіб кухню, вбудовану шафу, вбиральню, ванну кімнату, коридор. Стислий виклад заперечень відповідача. Відповідач у своєму відзиві на позов зазначила, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана в період шлюбу, а тому частки співвласників у житлі є рівними. Позивач в квартирі не проживає з січня 2021 року, переїхав у інше житло добровільно, забравши особисті речі, з того часу квартирою не користувався, комунальні послуги не сплачує. Водночас має ключі від квартири та вільний доступ до неї. Відповідач не заперечує позивачу у користування квартирою, розуміючи, що він як власник 1/2 частки має на це право. Але вважає, що запропонований позивачем порядок приставання житловим приміщенням не буде відповідати перш за все інтересам неповнолітньої дитини сторін, яка на цей час займає кімнату площею 9,30 кв.м., має окреме спальне ліжко та місце для навчання, особистий простір. Не погоджується з тим, що позивач вказав про наявність лоджії, що не відповідає дійсності і підтверджується наданою позивачем копію технічного паспорту на квартиру. Вважає, що відповідач не врахував, насамперед, інтересів дитини, при цьому приховав той факт, що між ним та неповнолітньою дочкою відсутній будь-який контакт, як батька та дитини. Позивач з дитиною не спілкується, її життям не цікавиться, між ними постійно виникали конфлікти через грубу поведінку позивача з дочкою. За два роки позивач не налагодив відносини з дитиною, а тому вважає, що вселення позивача до спірної квартири призведе до конфліктних ситуацій, перш за все між ним та дочкою, що не буде сприяти інтересам дитини. В задоволенні позовних вимог просила відмовити. Стислий виклад відповіді на відзив. Позивач у відповіді на відзив позицію відповідача заперечує, вважає, що насамперед визначення порядку користування квартирою відповідатиме її інтересам, оскільки нормалізує питання оплати комунальних послуг. У відповідності із визначеним порядком користування житлом вони будуть окремо один від одного оплачувати послуги за ту частку квартири, якою будуть користуватися. Крім того, це дасть змогу налагодити відносини позивача з дитиною, нормалізувати їх. Вважає, що для повноцінного виховання необхідна участь батька, і мешкання його в одному житловому приміщенні буде сприяти реалізації цілій виховання, що в свою чергу буде відповідати інтересам неповнолітньої дочки. Процесуальні дії у справі. Позовна заява надійшла до суду 12.09.2023 року. 15.09.2023 позовна заява залишена без руху. 27.09.2023 надійшла уточнена позовна заява. 29.09.2023 позов прийнято до розгляду, провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача також надала заяви про розгляд справи без її участі, зазначила, що позовні вимоги не визнає повністю, в задоволенні позову просить відмовити. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення у справі за відсутності учасників справи, на підставі наданих сторонами доказів, що відповідає положенням ч.3 ст.211, ч.1 ст.223 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК України не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 27.06.2009 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 24.05.2021 року, яке набрало законної сили 24.06.2021 року /а.с.7-9/. Позивач є власником нерухомого майна квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на підставі Договору купівлі-продажу квартири ВМІ № 958722, ВМІ № 958723 від 11.08.2009, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А., зареєстровано в реєстрі за № 3135 /а.с.11-14/. Право власності\~на нерухоме\~майно було\~зареєстровано в\~КП ДОР\~«Криворізьке БТІ»\~за реєстраційним\~номером 22688975,\~номер запису\~529\~в реєстровій\~книзі №\~269П-529 /а.с.10/. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.04.2023 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , є двокімнатною, розташована на 1 поверсі 2 поверхового житлового будинку, загальна площа 43,7 кв.м, житлова площа 27,6 кв.м. /а.с.17/. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, спірна квартира складається з 2-х кімнат: 1-а кімната 18,3 кв.м, 2-а кімната 9,3 кв.м, кухні площею 5,4 кв.м, ванної кімнати 2,7 кв.м., вбиральні 1.» кв.м, коридору 6,6 кв.м, вбудованої шафи - 0,2 кв.м /а.с.15-16/. Згідно з інформацією Криворізької об`єднаної міської довідкової служби в квартирі зареєстровані сторони та неповнолітня [PERSON] , [INFO] /а.с.35/. Факт реєстрації позивача у спірній квартирі підтверджено також Витягом з Реєстру територіальної громади /а.с.18/. За інформацією Єдиної міської автоматизованої системи комунальних розрахунків за період з січня 2021 року по серпень 2023 року включно, оплата комунальних платежів за адресою: [ADDRESS] , з 22 січня 2021 року по 10 лютого 2021 року здійснювалась від імені [PERSON] , а, починаючи з 16 лютого 2021 року і по 29 серпня 2023 року здійснюється [PERSON] /а.с.59-67/. Зміст спірних правовідносин. Встановленим в судовому засіданні фактам відповідають правовідносини щодо права користування житловим приміщенням, та правовідносини щодо гарантій прав громадян, які мають у приватній власності квартиру. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі\~Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). За правилами ч.2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, крім випадків і порядку, встановлених законом. Відповідно до норми ст.355 ЦК України, майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно може належати на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, є спільною частковою власністю. За змістом ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування цим майном. При цьому, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до вимог ч.1\~ст.368 ЦК України\~майно, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них праві власності є спільною сумісною власністю. Статтею 369\~ЦК передбачено,\~що співвласники\~майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~володіють і\~користуються ним\~спільно,\~якщо інше\~не встановлено\~домовленістю між\~ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Нормою ч.1 ст.383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.391 ЦК України). Відповідно до\~ст.150\~ЖК України\~громадяни,\~які мають\~у приватній\~власності будинок\~(частину\~будинку),\~квартиру,\~користуються ним\~(нею)\~для особистого\~проживання і\~проживання членів\~їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а отже дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом статей 47, 48 цього Кодексу жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Нормою ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як зазначено в п.14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20\~(із змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю,на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з положеннями ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Правові висновки Верховного Суду, які враховуються судом при вирішенні спору у справі у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України. Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначив, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21), від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21 (провадження № 61-12444св22). Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд приходить до наступного висновку. Позивачем доведений факт належності йому квартири на праві приватної власності. Водночас, суд враховує, що квартира була придбана ним в період перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, договір купівлі-продажу квартири вчинено за згодою дружини покупця [PERSON] , про що зазначено в п.9 Договору. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, але, як вказує позивач, вони не знайшли згоди щодо порядку користування квартирою, і ця обставина відповідачем не спростована. Відповідно до технічного паспорту на квартиру, в квартирі наявні дві житлові кімнати площею 18,3 кв.м, та 9,3 кв.м. При цьому до складу сім`ї відповідача входить їх спільна з позивачем неповнолітня дочка, яка, в силу закону, має право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Заперечення представника відповідача в тій частині, що позивач перебуває у конфліктних відносинах з неповнолітньою дитиною, що, є, на її думку, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, суд не приймає, оскільки ця обставина ніяк не доведена. Разом з тим, позивач стверджує, що не досяг згоди з відповідачем стосовно користування спірним майном, іншого ані відповідач, ані його представник не довели, жодним доказом не підтвердили, хоч вказували, що не перешкоджають позивачу користуватися квартирою, а тому їх заперечення в цій частині відхиляється. Таким чином,\~суд вважає,\~що позивач\~та відповідач,\~які є\~також законними\~представниками неповнолітньої\~дитини,\~мають право\~користуватися спірною\~квартирою. При цьому суд враховує, що Орган опіки та піклування не надав заперечень проти позову, не виловив думку, яка б могла бути врахована судом з огляду на заперечення відповідача, і при ухваленні рішення поклався на розсуд суду. Суд не приймає в якості належних доказів для відмови у задоволенні позовних вимог надану відповідачем інформацію про сплату нею комунальних послуг, оскільки вони не стосуються предмету спору. Позивач з огляду на положення ст.ст.15, 16 ЦК України, має право обирати спосіб захисту порушеного права. Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог, і на підставі поданих нею доказів. Відповідно до\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача і визначити сторонам запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою, що буде справедливим, оскільки виділена кожному користувачу площа буде майже рівною. При цьому суд враховує, що більшою кімнатою у спірній квартирі будуть користуватися відповідач з дочкою, при цьому і позивач, і відповідач пов`язані родинними зв`язками неповнолітньою дитиною, і дійшов обґрунтованого висновку, що визначення порядку користування квартирою не призведе до погіршення житлових умов цих осіб. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, задовольняючи позовні вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір, сплачений позивачем за подання позовної заяви до суду у сумі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved