Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Позов мотивовано тим, що [PERSON] перебувала з відповідачем у шлюбі з 23.06.2007 року. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.11.2021 року зазначений шлюб був розірваний. У період перебування у шлюбі сторонами була придбана за договором купівлі-продажу від 12.11.2014 року двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . 17.06.2018 року сторонами було придбано транспортний засіб марки HAVAL H3 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Після розлучення позивач з колишнім чоловіком не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Тому, позивач просить суд в порядку поділу майна подружжя: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] вартістю 416245 грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] вартістю 416245 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості транспортного засобу марки HAVAL H3 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в розмірі 130333,50 грн. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач не заперечував щодо розподілу квартири по 1/2 частині кожному, однак вважав, що експертна оцінка автомобіля завищена, та згоден виплатити позивачці 100000 грн. за автомобіль. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в шлюбі з 23.06.2007 року, який було розірвано рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.11.2021 року (а.с. 6). За час спільного проживання сторін, а саме 12.11.2014 року [PERSON] придбана квартира за адресою [ADDRESS] (а.с. 7-9, 10). Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу 17.05.2018 року на [PERSON] зареєстровано автомобіль марки GREAT WALL модель HAVAL H3 тип загальний легковий універсал В (а.с. 13). Відповідно вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Матеріалами справи не підтверджено факту укладання шлюбного договору, або факту існування домовленості між сторонами про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вказане свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. Враховуючи викладене, а саме те, що спірне майно було придбане сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, неподання відповідачем заперечень щодо оспорення поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказані позивачем об`єкти, суд приходить до висновку, що воно є спільною сумісною власністю подружжя, тобто сторін по справі, і їх частки у власності є рівними, а тому позивачка обґрунтовано має право на 1/2 частину спільно нажитого майна подружжя, а саме, на 1/2 частки квартири та транспортного засобу. Щодо вимоги про стягнення з [PERSON] грошової компенсації за 1/2 частку автомобіля марки, то судом встановлено наступне. Згідно положень ч. 2, 4,5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Верховний Суд, з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України про обов`язковість надання одним із подружжя згоди на отримання компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на майно, та обов`язковість внесення іншим із подружжя на депозитний рахунок суду відповідної суми у справах, у яких позивач заявляє про стягнення з відповідача компенсації за належну позивачеві у праві спільної сумісної власності частку. Сформульовано нову правову позицію, за обставинами тієї справи, коли один із подружжя, який подав позов про поділ спільного майна, погодився на присудження на його користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на нерухомість, тоді як інший із подружжя (відповідач) на сплату компенсації не погодився, і гроші на депозитний рахунок суду не вніс. Частина 5 ст. 71 СК України не встановлює вимогу про обов`язкове внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно й отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Подібні за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Враховуючи те, що позивачка бажає припинення свого права на частку у спільній сумісній власності на транспортний засіб шляхом стягнення 1/2 частки грошової компенсації з відповідача, й того, що залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить відповідача його частки у праві на це спільне майно, натомість порушить баланс інтересів позивачки як співвласника, суд вважає, що остання має право на одержання від відповідача матеріальної компенсації вартості своєї частки. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні відповідач не заперечував щодо набуття транспортного засобу в період перебування сторін у шлюбі. \~ \~ \~ \~Однак, вважав значно завищеною визначену позивачкою середню ринкову вартість автомобіля, яка вказана у висновку експерта Щур С.Ф. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Виходячи зі встановлених обставин, суд бере до уваги і погоджується з наданим позивачкою звітом про оцінку майна експерта Щур С.Ф. від 25.08.2023 року щодо середньої ринкової вартості автомобіля марки GREAT WALL модель HAVAL H3 тип загальний легковий універсал В, середня ринкова вартість якого на час дослідження згідно з даним висновком становить 260667 грн. (а.с. 16). Не зважаючи на заперечення відповідачем щодо оцінки вартості автомобіля, наданого позивачем, ним будь-яких доказів щодо вартості автомобіля суду не надано, з клопотанням до суду про проведення експертизи не звертався, а отже відповідачем результатів висновку експерта Щур С.Ф. під час розгляду справи не спростовано. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, законними та доведеними належними доказами, а тому позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 3385,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved