Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

12 січня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної Казначейської служби України, третя особа: Громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про відшкодування моральної шкоди, у якому з урахуванням заяви від 15.10.2022 року, просив: -стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь [PERSON] кошти на відшкодування моральної шкоди у в сумі 33500 грн.; - стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь [PERSON] кошти на відшкодування коштів витрачених на подання і розгляд даної позовної заяви в сумі 1460 грн. В обґрунтування підстав звернення до суду позивач вказав, що 04.09.2019 року звернувся до Департаменту патрульної поліції із запитом на інформацію «04.09.19 МР ГО запит про надання Інформації протокол», в якому на підставі і в порядку, встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації» просив надати вичерпну відповідь за кожним із зазначених ним у запиті пунктів. Відповідач без пояснення причин відмовив у наданні інформації. Неправомірні дії Департаменту патрульної поліції позивач оскаржував до Житомирського окружного адміністративного суду щодо неналежного розгляду звернення, а саме протиправної відмови у наданні повної інформації на запит. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі №240/10956/19, визнано протиправною бездіяльність Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції щодо не розгляду на запиту [PERSON] від 04.09.2019, зобов`язано Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції розглянути запит [PERSON] від 04.09.2019 у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відповідно до практики Верховного Суду, а також Європейського Суду з прав людини неправомірні дії з неналежного розгляду звернення громадянина свідчать про завдання моральної шкоди. Дії відповідача щодо неналежного розгляду звернення, про надання інформації, які призвели до того, що [PERSON] був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення, захист свого права вимагав від громадянина додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, призвели до порушення стосунків з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків, виникнення негативного для нього явища, зокрема, необхідності неодноразового повторного звернення для встановлення істини в справі та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані, що свідчить про завдання моральної шкоди, розмір якої позивач оцінює у 33500,00 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь витрачені ним кошти на подання і розгляд даної позовної заяви в сумі 1460,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.01.2022 р. зазначена справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 18.01.2022 р., відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачам строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. Третій особі роз`яснено право подати пояснення щодо позову в порядку, передбаченому ст. 181 ЦПК України, протягом 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, а щодо відзиву - протягом десяти днів із дня його отримання. 09 серпня 2022 року представник Департаменту патрульної поліції подала заяву про залишення позову без розгляду. 03 жовтня 2022 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, відповідно якого представник просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Зазначає, що компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана. Вважає, що позивач не надав суду жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних страждань Департаментом патрульної поліції. Більше того, не обґрунтовано належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за, начебто, спричинену моральну шкоду, не вказано та не доведено, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, а тому вважає позов штучним, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, позовна вимога щодо доручення Державній казначейській службі України стягнути з рахунків Департаменту патрульної поліції кошти є неналежним способом захисту прав позивача, оскільки не передбачена жодним нормативно-правовим актом, а тому не може підлягати задоволенню. Також вимога в частині «в разі відсутності таких коштів стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку відшкодування шкоди» є альтернативною і не підлягає задоволенню відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду, оскільки стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди замінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. 17.10.2022 рогку позивачем подано відповідь на відзив, в якому просив позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 29 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні заяви представника Департаменту патрульної поліції про залишення позову без розгляду. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.09.2019 року [PERSON] звернувся до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції із запитом на інформацію «04.09.19 МР ГО запит про надання Інформації протокол», в якому на підставі і в порядку, встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації» просив надати вичерпну відповідь за кожним із зазначених ним у запиті пунктів. Відповідач відмовив у наданні інформації. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі №240/10956/19, позов [PERSON] до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, третя особа: громадська організація «Проти придурків та ідіотів» про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції щодо не розгляду запиту [PERSON] від 04.09.2019. Зобов`язано Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції розглянути запит [PERSON] від 04.09.2019 у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації». У задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною відмову Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції у наданні інформації на запити [PERSON] від 04.09.2019 та 17.09.2019 та зобов`язання Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції надати [PERSON] інформацію на його запити [PERSON] від 04.09.2019 та 17.09.2019 відмовлено. Суд встановив, що відповідачем фактично не було розглянуто запит [PERSON] від 04.09.2019 у зв`язку з чим, було допущено протиправну бездіяльність щодо належного та своєчасного розгляду запиту [PERSON] від 04.09.2019 і порушення права позивача на своєчасне отримання інформації. На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд визнає такими, що не доказуються при розгляді цієї справи, обставини, встановлені рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі №240/10956/19, у якій брали участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Крім того, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Отже, рішенням суду фактично установлено незаконну бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нерозгляду запиту позивача та порушення його прав на отримання інформації. Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно з частиною першою статті 5, частиною другою статті 7 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Отже, законодавство України у будь-яких правовідносинах захищає права громадянина на інформацію, яка йому потрібна у повсякденному житті, і тому таку інформацію повинна надати особа (юридична особа), яка нею володіє, у запитуваній громадянином формі. Частиною першою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідно до статті 24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України. Частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. За змістом частини другої статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом. Згідно вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). У пункті 5.7-5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України». У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як свідчить тлумачення статей 23, 1173, 1174 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади (посадової особи) відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року у справі №522/22008/15-ц (провадження №61-3462св18). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З позовної заяви та матеріалів справи встановлено, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі №240/10956/19 протиправна бездіяльність Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції щодо не розгляду запиту [PERSON] від 04.09.2019 року. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов вірного висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17. Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц зазначено, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду визнано протиправною бездіяльність Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції щодо не розгляду запиту [PERSON] від 04.09.2019 року, в зв`язку з чим позивач був вимушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати час для відновлення порушеного права, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача та завданою [PERSON] моральною шкодою. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З урахуванням характеру страждань, обсягу заподіяної позивачу шкоди та обставин її завдання,

Outcome: partial