Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позиція позивача. \~ \~ \~ \~ФО-П [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником в розмірі 2019266,85 грн з яких: -згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи за №14 від 14.03.2023 року [PERSON] було заподіяно збитку власнику майна автомобіля DAF FT XF 105.460, номерний знак [NUMBER] в розмірі 713\~142,80 грн; -згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи за №15 від 14.03.2023 року [PERSON] було заподіяно збитку власнику майна напівпричепа Pollini P-3-SP-115105, номерний знак [NUMBER] в розмірі 1\~089\~814,90 грн; -згідно товарно-транспортної накладної №ИП-20221225/001 від 25.12.2022 року, та видаткової накладної [PERSON] перевозилось молоко знежирене охолоджене в кількості 24,575 тон на загальну суму 216\~309,15 грн. Також позивач просить стягнути з [PERSON] на користь позивача суму судового збору в розмірі 13420,00 грн. В обґрунтування позову представник позивача ФО-П [PERSON] адвокат Луговський Ю.В. в позовній заяві зазначив, що [PERSON] працює у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів з 08.12.2021 року. Згідно ЗУ «Про дерадянізацію законодавства України» від 07.05.2022 року за №2215-ІХ, було скасовано постанову щодо переліку таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які були затверджені постановою Держкомпраці СРСР і секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 року №447/24 (далі Перелік №447). Між позивачем та відповідачем 01.10.2022 року було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність (надалі Договір), згідно якого останній взяв на повну індивідуальну відповідальність майно, а саме: автомобіль DAF модель FT XF 105,460, тип сідловивий тягач, номер шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2012 (надалі Тягач); напівпричіп н/пр.-цистерна, марка Pollini P-3-SP-115105, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2004 (надалі Цистерна). Згідно п. 5.2. Договору у разі недостачі Майна/Товару або його знищення/втрата на Працівника покладається матеріальна відповідальність в повному розмірі спричиненого збитку. 25 грудня 2022 року під час здійснення відповідачем перевезення товару (молоко знежирене охолоджене) в кількості 24,575 тон, що підтверджується товарно-транспортною накладною за №ИП-20221225/001 від 25.12.2022 року та накладною на товар від 25.12.2022 року, загальною вартістю 216309,15 грн, потрапив в дорожньо-транспорту пригоду, внаслідок якої Тягач, Цистерна та товар було знищено та втрачено. Відповідно до GPS трекера, який було встановлено на знищений автомобіль та витягу з програмного забезпечення «Wialon» моніторингу транспорту та контролю, чітко проглядається рух автомобіля по прямій дорозі зі швидкістю 75 км/год, наступна швидкість 45 км/год, а потім 0 км/год зіткнення з деревом, згідно схеми до протоколу ДТП. Якщо звернути увагу на схему до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної природи від 25.12.2022 року (під цифрою 3) лейтенант поліції [PERSON] фіксує сліди котіння транспортного засобу, будь-які сліди гальмування відсутні. Так як, на момент підписання договору про повну матеріальну відповідальність від 01.10.2022 року між позивачем та відповідачем не діяв Перелік №477, тому відповідальність настає в повному обсязі, згідно укладеного договору. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Від представника\~відповідача [PERSON] \~ адвоката\~Билим О.М.\~23.08.2023\~року (а.с. 97-100) надійшла заява про часткове визнання позовних вимог ФО-П [PERSON] до [PERSON] в частині відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником, а саме у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 6500,00 грн, що визначений у Наказі №14-К від 07.12.2021 року про прийняття [PERSON] на роботу водієм, оскільки відповідач по справі не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України. Крім того згідно Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, посада водія не входить до цього Переліку. Від представника\~позивача ФО-П\~ [PERSON] \~ адвоката\~Луговського Ю.В.\~14.09.2023\~року до суду\~надійшли заперечення\~на заяву\~про часткове\~визнання позовних\~вимог (а.с. 126-128) в якій вказують, що Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, який був додатком №1 до постанови, перестав застосовуватися на території України, оскільки відповідно до Додатку № 1 Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» визначений Перелік актів органів державної влади і органів державного управління Союзу РСР, що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. Зокрема у п. 362 вказаного Додатку зазначено про Указ Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX «Об утверждении Положения о материальной ответственности рабочих и служащих за ущерб, причиненный предприятию, учреждению, организации» (із наступними змінами). Від представника\~відповідача [PERSON] \~ адвоката\~Билима О.М.\~28.09.2023\~року надійшов\~відзив на\~заперечення відносно\~заяви відповідача\~про часткове\~визнання позовних\~вимог (а.с. 134-136) в якій вказує, на чинність Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, який затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24. Також представник позивача [PERSON] адвокат Билим О.М. 26.12.2023 року подав до суду письмові пояснення в яких вказує на чинність Переліку №477/24. Вищевказані письмові пояснення учасників судового процесу щодо даного позову, які надійшли через канцелярію суду та через програму «Д-3» канцелярією суду прикріплені в електронному вигляді до даної справи, суд їх сприймає не як відзив на позовну заяву та відповідь на відзив, а як пояснення по суті позову. Рух справи в суді. Ухвалою судді від 25.05.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання по розгляду позовної заяви. Ухвалою суду від 15.06.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позиція учасників справи в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача ФО-П [PERSON] [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в заявах по суті справи, на задоволенні позову наполягав з підстав викладених у позовній заяві. Вказуючи на те, що Законом України «Про дерадянізацію законодавства України» від 07.05.2022 року за №2215-ІХ, було скасовано постанову щодо переліку таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які були затверджені постановою Держкомпраці СРСР і секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 року №447/24 (далі Перелік №447), а отже позивачем та відповідачем 01.10.2022 року було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність, оскільки це не суперечить трудовому законодавству. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, в межах поданої відповідачем заяви про часткове визнання позовних вимог, та вказував на чинність Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, який затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24 у зв`язку із чим, [PERSON] не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, оскільки посада водія не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Договір про повну матеріальну відповідальність від 01.10.2022 року між ФО-П [PERSON] та водієм [PERSON] не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29.01.2018 року у справі №743/1641/15-ц, від 29.10.2020 року у справі №264/2076/17. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Фактичні обставини, встановлені судом. На підставі Наказу №14-К від 07.12.2021 року «Про прийняття на роботу» [PERSON] перебуває у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів з 08.12.2021 року за основним місцем роботи з повним робочим днем посадовим окладом 6500,00 грн. Наказом ФО-П [PERSON] №25/1 від 01.10.2022 року «Про закріплення автотранспортного засобу за працівником» за водієм автотранспортного засобу [PERSON] закріплено: -автомобіль DAF FT XF 105,460, тип сідловивий тягач, номер шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; -напівпричіп н/пр.-цистерна, марка Pollini P-3-SP-115105, номерний знак [NUMBER] . Між позивачем ФО-П [PERSON] та відповідачем [PERSON] 01.10.2022 року було укладено Договір про повну матеріальну відповідальність (надалі Договір), згідно якого останній взяв на повну індивідуальну відповідальність майно, а саме: автомобіль DAF FT XF 105,460, тип сідловивий тягач, номер шасі № [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2012 (надалі Тягач); напівпричіп н/пр.-цистерна, марка Pollini P-3-SP-115105, номерний знак [NUMBER] , рік випуску 2004 (надалі Цистерна). Згідно п. 5.2. Договору у разі недостачі Майна/Товару або його знищення/втрата на Працівника покладається матеріальна відповідальність в повному розмірі спричиненого збитку. 25 грудня 2022 року під час здійснення відповідачем перевезення товару (молоко знежирене охолоджене) в кількості 24,575 тон, що підтверджується товарно-транспортною накладною за №ИП-20221225/001 від 25.12.2022 року та накладною на товар від 25.12.2022 року, загальною вартістю 216309,15 грн, [PERSON] потрапив в дорожньо-транспорту пригоду, внаслідок якої [PERSON] , [PERSON] та товар було знищено та втрачено. [PERSON] постановою Красноградського районного суду Харківської області від 06.03.2023 року №626/451/23 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в прибуток держави у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. З постанови від 06.03.2023 року вбачається, що [PERSON] 25.12.2023 року о 16 год. 30 хв., на автодорозі Н-08 сполучення Бориспіль-Дніпро, 2км+400м до перехрестя з с.Рогозів Бориспільського району Київської області керуючи автомобілем DAF FT XF 105.460, номерний знак [NUMBER] з напівпричепом Pollini P-3-SP-115105, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на дерево. В результаті ДТП транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушив п. 2.3.б; 12.1 ПДР України. Власником вищезазначеного транспортного засобу та напівпричепа є [PERSON] . Згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи за №14 від 14.03.2023 року заподіяно збитку власнику майна автомобіля DAF FT XF 105.460, номерний знак [NUMBER] в розмірі 713 142,80 грн. Згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи за №15 від 14.03.2023 року заподіяно збитку власнику майна напівпричепа Pollini P-3-SP-115105, номерний знак [NUMBER] в розмірі 1 089 814,90 грн. Згідно товарно-транспортної накладної №ИП-20221225/001 від 25.12.2022 року, та видаткової накладної [PERSON] перевозилось молоко знежирене охолоджене в кількості 24,575 тон на загальну суму 216 309,15 грн. Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, який був додатком №1 до постанови, перестав застосовуватися на території України, оскільки відповідно до Додатку № 1 Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» визначений Перелік актів органів державної влади і органів державного управління Союзу РСР, що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. Зокрема у п. 362 вказаного Додатку зазначено про Указ Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX «Об утверждении Положения о материальной ответственности рабочих и служащих за ущерб, причиненный предприятию, учреждению, организации» (із наступними змінами). Визнаючи часткову позов в частині відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником, а саме у розмірі середньомісячного заробітку у розмірі 6500,00 грн, відповідач вказує, на чинність Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, який затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24 у зв`язку із чим відповідач по справі не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України так, як посада водія не входить до цього Переліку. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини та оцінка доказів, наданих сторонами. Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Частинами першою-четвертою статті 135-3 КЗпП України передбачено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції і товарів. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. Суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою (стаття 137 КЗпП України). Правовими підставами своїх позовних вимог про повну матеріальну відповідальність [PERSON] за шкоду, заподіяну позивачу внаслідок ДТП транспортним засобам, які були передані відповідачу як водію для перевезення товару (молока знежиреного), ФО-П [PERSON] зазначив про наявність укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст.134 КЗпП України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Попри цю законодавчу норму, чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж(відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва (надалі Перелік посад і робіт). При цьому суд ставиться критично до пояснень позивача, що ЗУ «Про дерадянізізацію законодавства України» від 07.05.2022 року №2215-ІХ (надалі Закон №2215-ІХ) було скасовано постанову щодо переліку посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які були затверджені постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, враховуючи наступне. Так Додатком № 1до Закону № 2215-IX визначений Перелік актів органів державної влади і органів державного управління Союзу РСР, що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України та Додатком № 2 до Закону № 2215-IX визначений Перелік актів органів державної влади та органів державного управління Української РСР (Української СРР), що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України. У п. 362 Додатку № 1 Закону №2215-ІХ визначено, що на території України не застосовується Указ Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX «Об утверждении Положения о материальной ответственности рабочих и служащих за ущерб, причиненный предприятию, учреждению, организации» (із наступними змінами). При цьому прямого посилання про не застосування на території України постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 Закон №2215-ІХ не містить. Вказаний Перелік діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» якою встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Пунктом 1 частини першої статті 135-1 КЗпП України визначено, що Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З метою чинності постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 на час укладання між позивачем та відповідачем Договору про повну матеріальну відповідальність від 01.10.2022 року, представником відповідача, було здійснено запит до Міністерства юстиції України. Міністерство юстиції України надаючи інформацію на вказаний вище запит від 09.10.2023 року вказало, що головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики, зокрема у сфері розвитку підприємства, праці, зайнятості населення, трудових відносин є Міністерство економіки України, яке відповідає до покладених на нього завдань розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції (абзац четвертий, дванадцятий підпункту 1 пункту 3, підпункту 2 пункту 4 Положення про Міністерство економіки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №459 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року №124). Крім того відповідно до наданої інформації Міністерства економіки України від 07.12.2023 року, на запит представника позивача, надіслало текст постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28.12.1977 №447/24 «Про затвердження Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпустку), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність», яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Як вбачається з вищевикладеного, на даний час Кабінетом Міністрів України відповідно до статті 135-1 КЗпП України не затверджено Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а отже відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» до прийняття відповідних актів законодавства України діє Перелік посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, які були затверджені постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 не підлягає розширеному тлумаченню. Договори про повну матеріальну відповідальність із працівниками, чиї посади (виконувані роботи) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 303/3693/15-ц , від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17, 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку № 447/24 не зазначені, або якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини робітника шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2021 року ФО-П [PERSON] видано наказ №14-К «Про прийняття на роботу», яким відповідача [PERSON] прийнято з 08 грудня 2021 року на основну роботу на посаду водія автотранспортних засобів на підставі його заяви від 07.12.2021 року, з окладом 6500 грн. 01 жовтня 2022 року між ФО-П [PERSON] та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (надалі Договір) у відповідності до умов Договору, Працівник, виконуючий роботу з перевезення товару приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому Товару та автомобіля й матеріальних цінностей (п. 1.1. Договору). Відповідно до п. 1.2. Договору Адміністрація передає Працівнику наступне майно: - автомобіль DAF FT XF 105.460, - напівпричіп Pollini P-3-SP-115105. Повна матеріальна відповідальність Працівника складає в його обов`язку компенсувати спричинений Адміністрації пряму дійсну шкоду в повному розмірі (п. 1.3 Договору). Разом з тим, відповідно до Переліку посад і робіт посада водія не належить до посад, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір. Отже, посада водія не входить до Переліку № 447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як забезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. Не передбачають вони і дій, пов`язаних зі збереженням транспортного засобу, який використовує водій під час перевезення вантажу. (висновки Верховного Суду у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 523/4413/1-ц , від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17). Крім того суд також звертає увагу, що до матеріалів справи не надано посадової інструкції водія [PERSON] , у зв`язку з чим суд не має можливості перевірити, які трудові обов`язки були покладені на відповідача. Отже, позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що будь-які роботи, передбачені Переліком № 447/24, були включені до трудової функції/трудових обов`язків відповідача. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 552/2002/18 (провадження № 61-16369св19) про відшкодування майнової шкоди вказав: «Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не зазначені, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2021 року № 686/12599/17 (провадження № 61-46213св18) вказано: «Договір про повну матеріальну відповідальність можна укладати у письмовій форму тільки з працівниками визначених категорій. Договір про повну матеріальну відповідальність, укладений з особами, які не включені до Переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсним». Таким чином, суди вирішуючи спори про відшкодування шкоди перевіряють договори про повну матеріальну відповідальність на відповідність вимогам закону та у випадках встановлення невідповідності не беруть їх до уваги як юридичні факти або ж вказують про їх недійсність у мотивувальній частині судових рішень. Таким чином, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.10.2022 року, що укладений із водієм [PERSON] , не має юридичної сили і не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної шкоди, оскільки такий договір можна укладати тільки із працівниками визначених категорій. Факт укладення із працівником договору про повну матеріальну відповідальність, сам по собі не є підставою для покладення матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди за п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що водій автотранспортних засобів [PERSON] не належить до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність, укладений між сторонами Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.10.2022 року юридичної сили не має. Статтею 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду. У відповідності до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 29 листопада 2019 року у справі № 607/1508/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 758/10537/15, від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 367/6142/15-ц, наведена правова норма (статті 130 КЗпП України) характеризує юридичний склад, тобто перелічує юридичні факти, сукупність яких дає власникові право притягнути працівника до матеріальної відповідальності. Таких юридичних фактів чотири: порушення працівником трудових обов`язків, наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв`язок між порушенням і шкодою та вина працівника. Відсутність хоча б одного з цих фактів виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Працівник не може бути притягнений до матеріальної відповідальності, якщо він не порушував свої трудові обов`язки. Трудові обов`язки працівника можуть визначатися законодавством, колективним, трудовим договором, іншими локальними нормативними та індивідуальними актами, зокрема посадовими інструкціями. Отже, при вирішенні трудових спорів про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками, тягар доведення підстав для відшкодування такої шкоди покладається повною мірою на позивача (власника, роботодавця). Тобто, саме позивач (власник, роботодавець) повинен довести підстави матеріальної відповідальності працівника за завдану шкоду, зокрема, наявність вини та винних дій працівника, розмір завданої шкоди. Водночас позивач (власник, роботодавець) несе ризики настання негативних наслідків, пов`язаних із недоведеністю цих підстав. Близькі за змістом правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 30.01.2018 у справі №739/1930/15-ц, та від 22.01.2020 у справі №287/354/14-ц. Відповідача по справі постановою Красноградського районного суду Харківської області від 06.03.2023 року №626/451/23 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП за те, що [PERSON] 25.12.2023 року о 16 год. 30 хв., на автодорозі Н-08 сполучення Бориспіль-Дніпро, 2км+400м до перехрестя з с.Рогозів Бориспільського району Київської області керуючи автомобілем DAF FT XF 105.460, номерний знак [NUMBER] з напівпричепом Pollini P-3-SP-115105, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на дерево. В результаті ДТП транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушив п. 2.3.б; 12.1 ПДР України. Власником вищезазначеного транспортного засобу та напівпричепа є [PERSON] . Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже матеріалами справи підтверджується, що вказана вище ДТП за участю водія [PERSON] сталася під час виконання ним трудових обов`язків, а саме перевезення товару (молоко знежирене охолоджене), що також не заперечується відповідачем по справі. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи за №14 від 14.03.2023 року заподіяно збитку власнику майна автомобіля DAF FT XF 105.460, номерний знак [NUMBER] в розмірі 713 142,80 грн. Згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи за №15 від 14.03.2023 року заподіяно збитку власнику майна напівпричепа Pollini P-3-SP-115105, номерний знак [NUMBER] в розмірі 1 089 814,90 грн. Згідно товарно-транспортної накладної №ИП-20221225/001 від 25.12.2022 року, та видаткової накладної [PERSON] перевозилось молоко знежирене охолоджене в кількості 24,575 тон на загальну суму 216 309,15 грн. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14, за правилами ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов договору. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. Отже позивачем доведено суду, що відповідачем по справі при виконанні трудових обов`язків, йому було завдано матеріальну шкоду з вини відповідача, але не доведено, що відповідач є працівником який несе повну матеріальну відповідальність. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати. Позивач позов визнав частково у розмірі середнього заробітку в сумі 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн 00 коп., який визначений у Наказі №14-К від 07.12.2021 року про прийняття на роботу [PERSON] , інші відомості про суми заробітку відповідача у справі відсутні, а отже суд позбавлений можливості здійснити контр розрахунок. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності та те, що позивачем не доведено, що відповідач [PERSON] , є працівником який несе повну матеріальну відповідальність, суд вважає за необхідне даний позов задовольнити частково в межах визнаних позовних вимог у розмірі середнього заробітку в сумі 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн 00 коп., який визначений у Наказі №14-К від 07.12.2021 року про прийняття на роботу [PERSON] . Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. З огляду на встановлені обставини та враховуючи, що в даному випадку відповідач несе обмежену відповідальність в розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в межах визнаних позовних вимог. Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Розподіл судових витрат. Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 6500,00 грн.*100 %/2019266,85 грн.= 0,32%; 13420,00*0,32% / 100 % = 42,94 грн. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 42,94 грн. Відповідно до ст.ст. 22, 23, 1166 ЦПК України, ст.ст. 130, 132, 134, 135-1 КЗпП України,

Outcome: partial