Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

24.01.2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, які стягуються із нього на підставі виконавчого листа, виданого Березнегуватським районним судом Миколаївської області 25.06.2013 року про стягнення аліментів з нього на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку(доходу) починаючи з 26.04.2013 року і до досягнення дитиною повноліття. В обгрунтування позову посилається на те, що з 18.09.2009 року по 03.06.2013 рік перебували з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, в шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу у серпні 2013 року відповідачка поїхала до м.Миколаєва працевлаштовуватися, а дитину залишила проживати з ним. У липні 2015 року вона виїхла до польщі , і за цей час іноді надсилала синові 300-400 грн . Майже 7 років дитина проживала з ним. перебувала на його утриманні, крім незначної матеріальної допомоги та 5 разів мати брала сина до себе на канікули на короткий час - іншої участі в житті сина відповідачка не приймала. 11 червня 2020 року відповідачка забрала сина проживати до себе , а потім лише в жовтні 2020 року звернулася до державного виконавця з вказаним виконавчим листом щодо примусового стягнення з нього аліментів. Проте з серпня 2013 року дитина постійно проживала з ним, що підтверджується наданим ним до матеріалів справи письмовими доказами, отже нарахована за цей період державним виконавцем заборгованість по аліментам у розмірі 84 311 грн є хибною. Відповідчка визнала , що лише чотири місяці протягом 2017 року син проживав з батьком, інший час він проживав з бабусею по лінії батька, адже вона дійсно на той час була вимушена працювати в іншому місті та за кордоном, щоб мати змогу утримувати сина, адже батько кошти на його утримання ніколи не надавав. Представник відповідача надала письмові пояснення по суті позову, в яких просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що згідно рішення Березнегуватського районного суду про розрівання шлюбу, спільний син сторін залишився проживати з матір`ю. В подальшому, оскільки позивач мав нестабільний дохід, за погодженням з ним, вона залишала сина тимчасово з його матір`ю, сама виїзжала в Польщу на заробітки, а коли поверталася в Україну, то сина повертали їй. Вона збирала кошти на навчання сина, а позивач за цей час ні разу не платив аліменти. Після розірвання шлюбу відповідачка знаходилася в скрутному становищі, тому син деякий час вимушенийц був відвідувати дитячий садок та школу в смт. Березнегувате. Вона постійно надсилала кошти бабусі, щоб син нічого не потребував, а згодом відкрила рахунок на ім`я дитини. Позивач створив нову родину, де [PERSON] був вже третьою дитиною та не бажа проживати з мачухою. На даний час вона є ВПО, проживає в м.Васильків Київської області, сама утримує дитину, яка до того ж потребує додаткового лікування, а позивач не надає належної матеріальної допомоги. Також зазначає, що позивач не ндав належних доказів на підтвердження виклдаених в позові обставин, оскільки Акти про проживання є неналежної форми, а подяка та характеристика зі шкоди не підтверджують факт постійного проживання дитини з батьком. Також ззаначають, що не перебування виконавчого листа на примусовому виконанні не звільняє платника аліментів від обов`язку сплачувати аліменти, стягнуті за рішенням суду. Представником позивача адвокаткою Терлецькою Т.О. надано відповідь на письмові пояснення відповідача, в якій зазначає, що викладені пояснення не відповідають дійсності. Якщо деякий час дитина і перебувала за місцем проживання бабусі, а не батька, таке не має суттєвого значення, адже у цей період дитина все одно не проживала з матір`ю. Вони не заперечують той факт, що періодично мати надсилала кошти на утримання дитини, але дитина знаходилася на утриманні батька, що і було головною причиною відсутності стягнення аліментів у той час на користь матері, яка і не подавала виконавчий лист до примусового виконання. На теперішній час батько регулярно сплачує аліменти на утримання сина (про що долучила належні докази, наявні в матеріалах справи), а за отриманням додтакоих коштів на утримання сина та його лікування відповідачка ніколи і не зверталася. 27.01.2021 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду Миколаївської області з позовом про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 18 лютого 2021 року справу передано за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва. \~ \~ \~ \~Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. Ухвалою суду від \~16.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче судове засідання. Проткольною ухвалою суду від 13 грудня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Судовий розгляд справи багаторазово відкладався за клопотанням та в зв`язку з неявкою представників сторін. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши докази, подані сторонами, письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, приходить до наступного. За правиламистатті\~12\~ЦПК Україницивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом.\~Кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Частиною восьмоюстатті 71 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження» передбачено, спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 150,180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо). Як зазначено у Постанові Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі № 477/1165/20 - дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому [INFO] народився син [PERSON] , батьками якого є сторони у справі. Сторонами не оспорюється, що з моменту народження і до серпня 2013 року син проживав з матір`ю в смт.Березнегувате Миколаївської області. Позивач уклав новий шлюб 22.01.2016 року, відповідачка уклала новий шлюб 18 березня 2020 року і змінила прізвище на [PERSON] . Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] навчався у Березнегуватській школі Березнегуватської сільської ради з першого по четвертий клас, 27.08.2020 року [PERSON] , звернулася з заявою про відрахування дитини в зв`язку з переведенням дитини до 5-го класу Галицинівської ЗОШ Галицинівської сільської ради Миколаївської школи. Позивач [PERSON] отримував в 2017 році подяку від керівництва школи за допомогу у навчанні дітей школи, згідно психолого-педагогічної характеристики учня 4-А класу Березнегуватської ЗОШ [PERSON] - дитина виховується в сім`ї батька, останні йприймав активну участь у шкільному житті сина , дитина була всім забезпечена, мати дитини [PERSON] не проживала з дитиною, не цікавилася його шкільним життям. Згідно Актів обстеження умов проживання від 12.06.2020, складених депутатаими Березнегуватської селищної ради, в присутності сусідів ,дитина [PERSON] , проживав та був зареєстрований за місцем проживання батька [PERSON] , з серпня 2013 року . Як вбачається з ухвали від 16.10.2020 року Березнегуватського районного суду Миколаївської області у справі № 470/496/20 - в липні 2020 року [PERSON] , звертався до суду до [PERSON] , з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на його утримання. Провадження по справі було закрито в зв`язку з відмовою позиваач від позову. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON] , з дня постановлення рішення про стягнення аліментів в червні 2013 року виконавчий лист до виконання не пред`являла, а дійсно вперше звернула виклнавчий лист до примусового виконання в жовтні 2020 року після того, як [PERSON] , подав на неї до суду, оскільки такий позов образив її. Вона не заперечувала, що до червня 2020 року дитина жила в смт. Березнегувате , але не з батьком, а за бабусею [PERSON] , сама вона працювала за кордоном і надсилала свекрусі гроші на утримання сина, [PERSON] кошти на дитину не надавав. Згідно рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 03.06.2013 року у справі № 470/440/13-ц , розірвано шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрований 18.09.2009 року. Неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю. Стягнуто з [PERSON] на корсить [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини у сіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку , починаючи з 26 квітня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно постанови старшого державного виконавця Березнегуватського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ВП №63266079 від 12.10.2020 року, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 470/440/13-ц від 25.06.2013 року, виданого Березнегуватським районним судом Миколаївської області про стягнення з [PERSON] , на корсить [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини у сіх видів його доходів щомісячно, починаючи з 26 квітня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття. З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів старшого державного виконавця Березнегуватського районного відділу державної виконавчої служби, заборгованість по стягненню аліментів у боржника [PERSON] станом на 13 жовтня 2020 року становила 84 311 грн за період з квітня 2013 року по вересень 2020 року включно. Як вбачається з довідки державного виконавця, позивач почав сплачувати аліменти у частці від заробітної плати згідно постанови ДВС від 15.10.2020 року про звернення стягнення на доходи боржника - з жовтня 2020 року. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON] , думка якого була з`ясована в присутності соціального педагога Васильківської гімназії № 1 , де навчається дитина, [PERSON] , він пам`ятає себе приблизно з 6 років, і цей період і до червня 2020 року, поки його не забрала мати, проживав в смт.Березнегувате у бабусі, іноді бував і убатька. Мати , коли приїзжала в Україну, іноді забирала його на вихідні та канікули, може пару раз на рік. Батько також часто був у роз`їздах, проте з батьком він бачився часто. Все йому куплляла бабуся, хто їй давав кошти він не знає, мама сказала, що це вона надсилала кошти бабусі. Він не хотів жити з родиною батька, там йому було некомфортно, а у бабусі було добре, але він чекав, коли його забере мати. Як пояснили в судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] ( мати позивача), [PERSON] (сестра позивача) , [PERSON] з серпня 2013 по червень 2020 року проживав в смт.Березнегувате, то в родині батька, але коли той був у відрядженнях, а атке за характером його роботи було часто, дитину забирала до себе бабуся. Кошти на утримання дитини давав [PERSON] , адже у бабусі була невелика пенсія, мати дуже рідко - декілька разів за цей період забирала до себе хлопчика і ненадовго, кошти на його утримання не надавала.Коли дитину зхбирали в перший клас - вона тоді дійсно надала кошти на шкільний одяг та приладдя, а потім відкрила на ім`я диини банківську картку, куди іноді, не кожного місяця пересилала невеликі кошти, які вони витрачали на іграшки та хоббі дитини. З наданої представником відповідача адвокаткою Долговою Л.В. роздруківкою з банківського рахунку [PERSON] вбачається, що протягом грудня 2018 - травня 2020 року відповідачка надсилала на рахунок дитини 16 разів платежі у розмірі від 100 до 1000 грн (переважно 300-500 грн). Доказів того, що вона надавала бабусі , з якою проживала дитина , кошти на утримання сина - відповідачка суду не надала і на такі не посилалася. Утримання дитини у розмірі нижче навіть 50% від прожиткового мінінмуму на дитину відповідного віку- поза розумним сумнівом не може забезпечити повноцінний розвиток та належний рівень життя дитини. Як встановлено судом, з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання сина. Зазначене рішення набрало законної сили та виконується зх часу відкриття виконавчого провадження органом ДВС позивачем. За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Заявляючи позовну вимогу про звільнення від сплати аліментів, позивач зазначає, що у серпні 2013 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на відсутність обов`язку [PERSON] щодо сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина за той період, коли дитина проживал з ним. Як зазначено у Постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності є достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Такі висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц. Як встановлено судом, мати не проживала з дитиною з щонайменше вересня 2013 року( оскільки позивачем не доведено коли саме у серпні 2013 року вона залишила дитину у нього) і до 11 червня 2020 року, що не заперечується і самою відповідачкою. Проживання дитини цей час не тільки з батьком, але й з його матір`ю не спростовує того факту, що мати не проживала з дитиною та не впливає на правовідносини сторін. Відповідачка в свою чергу не довела суду, що за цей час дитина перебувлаа виключно на її утриманні. Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 596/826/21-ц щодо звільнення від сплати аліментів, з урахуванням предмета цієї категорії спорів (припинення стягнення аліментів на утримання дитини, звілльнення від сплати заборгованості) , однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Висновки щодо застосування указаних норм матеріального права викладені у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 477/1165/20, від 03 лютого 2021 року у справі № 125/2525/18, від 26 грудня 2019 року у справі № 219/6287/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 760/32225/18, від 27 лютого 2019 року у справі № 307/1186/17. Практика застосування статті 197 СК України залежить від обставин кожної конкретної справи, з огляду на те, що «обставина, яка має істотне значення» у розумінні частини другої статті 197 СК України, у кожному випадку має індивідуальний характер, а питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Відповідачка пред`явила виконавчий лист про стягнення аліментів після того, як дитина почала проживати з нею, а з часу стягнення аліментів за рішенням суду і за період, коли дитина проживала в родині позивача ( в тому числі з його матір`ю саме за погодженням з самою відповідачкою) - до виконання виконавчий лист не звертала, хоча об`єктивних перешкод у неї до того не було, це було її власне рішення, про що вона пояснила в судовому засіданні. Оскільки встановлені судом обставини щодо проживання дитини з батьком і є тими обставинами, які мають істотне значення для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задволення позову , а саме звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами за період ( підтверджений період не проживання дитини з матір`ю) з вересня 2013 року по травень 2020 року включно у розмірі 74 605 грн 75 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачено при подачі позову. У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Outcome: partial