Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

У червні 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04.02.2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено частково, стягнуто з останньої заборгованість за кредитним договором у сумі 8164,04 грн. та судові витрати 1 762,00 грн., а всього 9 926,04 грн. Повернення заборгованості було здійснено: 24.11.2020 року на суму 2609,14 грн., 24.12.2020 року на суму 3 000,00 грн., 22.01.2021 року на суму 3 000,00 грн., 24.02.2021 року на суму 3000,00 грн. Проте відповідач продовжив тиснути з вимогою сплатити ще 15 500,00 грн. та 1700,00 грн. різних штрафів та відсотків. Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія з вимогою припинити примушування до вчинення правочину, сплати необґрунтованої заборгованості та втручання в особисте життя шляхом погроз та примусів. На роз`яснення позивача, що борг останньою сплачений, відповідач ніяк не реагує і продовжує вимагати кошти. Вважає свої обов`язки перед відповідачем виконаними. У зв`язку з чим, за захистом своїх прав вимушена звернутися з позовом до суду. За наведених обставин ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.06.2021 в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 07.09.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню, оскільки позивач з заявою про припинення договору до Банку не зверталася, крім того з виписки від 02.09.2021 року вбачається наявність у позивача заборгованості перед Банком у розмірі 15 500,00 грн. До того ж, позивачем не наведено у позові доводів та не надано доказів співмірності витрат на правову допомогу з вимогами позову. Просив відмовити у задоволенні позову. 23.11.2021 року позивач подала до суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 18.05.2022 року на адресу суду від відповідача надійшли письмові пояснення по справі. В судове засідання позивач не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Разом з тим, в матеріалах справи міститься клопотання від позивача про розгляд справи за відсутності позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб. Так, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04.02.2021 року встановлено, що 18.10.2012 року [PERSON] (далі-позивач) стала клієнтом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (далі - відповідач. АТ КБ «Приватбанк», Банк) ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правила надання банківських послуг підписавши Анкету - Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", згідно якої отримала кредитну картку "Універсальна". Відповідно до рішення суду АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором станом на 29.01.2018 року. Крім того, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 04.02.2021 року позов задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] га користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 18.10.2012 року у сумі 8 164,04 грн. та судові витрати 1762,00 грн., а всього 9 926,04 грн. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме. зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України). Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України, зобов`язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Юридичним наслідком належного виконання зобов`язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобов`язання. Відповідно до п. 17. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012, зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Враховуючи викладене, чинним законодавством не передбачено такої підстави припинення зобов`язання, як відмова у задоволенні вимог щодо стягнення процентів за договором. Посилання позивача на судове рішення, яким встановлено розмір заборгованості на час звернення банку з позовом до суду є безпідставним, оскільки вказане рішення не припинило існування заборгованості та не скасувало відповідальності за порушення зобов`язання. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що позивач зверталася до відповідача із заявою про припинення договору. До того ж, позивачем не надано жодної довідки про погашення кредитного договору у повному обсязі, а отже твердження Позивача про погашення кредитних зобов`язань за договором в повному обсязі не базується на жодному доказі та фактично є припущенням. Разом з тим, як вбачається з виписки від 02.09.2021 року у позивача наявна заборгованість перед Банком у розмірі 15 500 грн., а отже позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також є безпідставною вимога позивача про стягнення збитків за ст. 22 ЦК України, як витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби й право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було 6 відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. До того ж, в усіх правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція завдавача шкоди. В даному випадку позивачем не доведено спричинення збитків у сумі 9170,00 грн. відповідачем. У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що збитки це об`єктивне зменшення будь-яках майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Суму коштів, яку Позивач просить стягнути з відповідача, як спричинені збитки, законодавець відносить до витрат на правничу допомогу. При цьому, у позові, зазначається про те, що позивач здійснює захист відповідно до ст. 19 ЦПКУ у вигляді самозахисту. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Водночас, відповідно до частини 2 вказаної статті, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 253 ЦК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed