Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про зобов`язання до вчинення дій. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є пенсіонером-інвалідом, проживає один, перебуває на диспансерному обліку у диспансері радіаційного захисту населення постраждалого від аварії на ЧАЕС. Зазначає, що має двох синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яких виростив, вивчив. [PERSON] з 1993 року отримує пенсію по інвалідності, яку він йому допоміг оформити. Сини проживають окремо в квартирах, куплених позивачем, працюють, однак йому як батькові не допомагають. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26.11.2012 року позивачу призначено аліменти в сумі 300,00 грн. щомісяця від сина [PERSON] . На даний час позивач знаходиться в тяжкому фізичному стані, в нього загострилися хвороби, у зв`язку з чим йому важко пересуватися та він потребує допомоги, а тому на підставі ст.202 СК України змушений звернутися до суду. Просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог зобов`язати [PERSON] приходити щотижня (вівторок, суботу) допомагати батькові в придбанні продуктових і побутових товарів (за кошти позивача), допомагати прибирати в квартирі, відмічатися в журналі прибуття (за неприбуття штраф 300,00 грн.); компенсувати вартість коштів, потрачених на придбання медикаментів в сумі 9787,00 грн. Позивач в судовому засіданні позов, з урахуванням уточнень, підтримав та просив такий задоволити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позов, в якому зазначив, що його батько [PERSON] не є немічною та фінансово незабезпеченою людиною. З самого дитинства батько його ображає, ганьбить, принижує та жорстоко ставиться, в дитинстві залишав його самого вдома без нагляду, пізно приходив додому п`яним, карав жорстокими побоями та не займався його вихованням. Після одруження відповідач проживав з сім`єю в м.Луганську, а коли в 2014 році через окупацію повернувся додому в м.Львів, то батько не впустив його з дружиною та двома дітьми, у зв`язку з чим змушений орендувати житло, хоча позивач один проживає в трьохкімнатній квартирі, частки в якій також належать і його синам. Мирним шляхом вони не можуть вирішити суперечки з батьком. Позивач не є немічною людиною, адже активно судиться з різними установами, родичами, також є керівником громадської організації «Допомога родинам Чорнобиля». Позивач, вимагаючи його утримання, посилається на його фінансову незабезпеченість і надає суду недостовірні дані про доходи. Зокрема, позивач отримує пенсію та компенсацію на харчування в розмірі 50% вартості споживчого кошика як Чорнобильці 1-ї категорії. Також позивач не несе додаткових матеріальних витрат, викликаних хворобою, інвалідністю, оскільки має право на стаціонарне лікування в спеціалізованих лікарнях з повним забезпеченням необхідними лікарськими засобами та має право на безкоштовні ліки за рецептом лікаря. Також згідно з Законом України «Про статус та соціальний захисти осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», окрім пенсії, забезпечений соціальними пільгами, зокрема знижкою в 50% вартості житлово-комунальних послуг; безкоштовним проїздом у всіх видах міського транспорту; звільнений від сплати судового збору; отримує раз на рік матеріальну допомогу як інвалід, та іншими пільгами. Посилаючись на важке матеріальне становище, позивач має змогу купити собі ліків на кілька тисяч гривень, погасити заборгованість за житлово-комунальні послуги на велику суму. Позивач просить компенсувати йому кошти за придбані ліки, однак не звертається до сімейного лікаря за рецептами на безкоштовні ліки, а купує їх за найвищими цінами в аптеці. Крім того, позивач не надав доказів того, що він потребує стороннього догляду, зокрема висновку лікарської комісії. Навпаки, він забезпечений житлом, є фінансово спроможною людиною. Відповідач просить врахувати його матеріальне становище, те що він утримує сім`ю з 4-х чоловік, змушений орендувати житло, дружина перенесла важку операцію та хворіє на бронхіальну астму, у зв`язку з чим потребує постійного лікування. Він сам є пенсіонером за віком та інвалідом ІІІ групи, і сам потребує лікування та реабілітації. Тому його фінансовий стан не дозволяє утримувати ще й батька. Крім того, рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17.03.2020 року позивачу вже було відмовлено у стягненні на його користь аліментів з відповідача. Просить в задоволенні позову відмовити. Заслухавши думку учасників процесу, оглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІІ групи як ліквідатор аварії на ЧАЕС та отримує пенсію, що підтверджується поясненнями позивача. Положеннями ч.1 ст.202 Сімейного кодексу України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно з ч.1 ст.203 СК України дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Відповідно до вимог п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК України). Аналіз норм статей 202 та 203 СК України дає підстави для висновку, що обов`язок повнолітніх дітей брати участь у додаткових витратах на батьків виникає на підставі наступного складу юридичних фактів: кровне споріднення; непрацездатність матері, батька; потреба матері, батька в матеріальній допомозі; тяжка хвороба, інвалідність або немічність батька, матері; витрати, пов`язані з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю матері, батька. Відповідно до закону додатковими витратами на батьків вважаються витрати, пов`язані з однією з таких обставин: а) тяжка хвороба; б) інвалідність; в) немічність. Таким чином, повнолітні діти зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру. Цей перелік є вичерпним. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із виписок №2068, 1664, 4820 вбачається, що позивач [PERSON] у період з 03.01.2023р. по 19.01.2023р., з 04.05.2023р. по 15.05.2023р., з 25.05.2022р. по 03.06.2022р. перебував на стаціонарному лікуванні у КНП ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війн та репресованих ім.Ю.Липи» та йому призначено медикаменти. Наявність зазначених у медичних документах захворювань у позивача, проходження ним неодноразових лікувань потягнуло за собою понесення ним витрат для придбання ліків. В підтвердження понесених матеріальних витрат в сумі 9787,00 грн. на медикаменти позивач надав копії фіскальних чеків. Згідно зі Законом України «Про статус та соціальний захисти осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», окрім пенсії позивач забезпечений соціальними пільгами, зокрема має право на стаціонарне лікування в спеціалізованих лікарнях з повним забезпеченням необхідними лікарськими засобами та має право на безкоштовні ліки за рецептом лікаря. Таким чином, оскільки позивачем не надано суду доказів звернення до сімейного лікаря за рецептами на безкоштовні ліки та отримання відмови, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 9787,00грн. компенсації за придбані медикаменти. Також, позивачем не доведено наявність у нього витрат, які пов`язані з тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Зазначені позивачем в позовній заяві хвороби: радикуліт, гіпертонія, діабет та хвороба серця, на думку суду, не можуть вважатися тяжкою хворобою та не означають немічність позивача, оскільки не підтверджені необхідними згідно з чинним законодавством доказами. Окрім того, норма ст.203 ЦК України презюмує обов`язок повнолітніх дітей брати участь у зазначених додаткових витратах, тобто даний обов`язок не покладає виключно на дітей у повному обсязі нести такі додаткові витрати, а зазначає лише про обов`язок їх участі у цих витратах. Відповідно до ч.4 ст.75 СК України особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про його потребу в матеріальній допомозі. Так, судом встановлено, що позивач отримує пенсію, однак ним не надано доказів про її розмір та доказів того, що розмір його пенсії менший ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлений Законом України «Про державний бюджет». Суд враховує, що позивач звертався з позовом до відповідача про стягнення аліментів на його утримання і рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 17.03.2020 року в задоволенні його позову відмовлено. Також суд бере до уваги, що відповідач є внутрішньо переміщеною особою, не має власного житла та змушений орендувати таке, є інвалідом ІІІ групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] , сам хворіє та потребує лікування, що підтверджується довідкою №277 від жовтня 2023 року КНП ЛОР «Львівський обласний клінічний діагностичний центр», має на утриманні хвору дружину, яка потребує лікування, що підтверджується консультативним заключенням від 08.05.2023 року. Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, беручи до уваги те що позивач періодично звертається до суду з позовами про стягнення на своє утримання допомоги, останній з дітьми не спілкується та у них відсутні нормальні сімейні стосунки, суд дійшов висновку, що в задовленні позову слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed