Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-04 00:00:00

До суду, в порядку окремого провадження, з заявою звернулися [PERSON] та [PERSON] , в якій просять суд встановити, що відповідно до нотаріально посвідченого договору « Про участь батьків у забезпеченні умов життя малолітньої дитини» від 27.12.2023 місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється з батьком [PERSON] , [INFO] , а також просять суд роз`яснити, що відповідно до нотаріально посвідченого договору « Про участь батьків у забезпеченні умов життя малолітньої дитини» від 27.12.2023 місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється з батьком [PERSON] , [INFO] є підставою вважати, що батько [PERSON] , [INFO] самостійно виховує дитину. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О. Ухвалою судді від 03.01.2024 року відкрито провадження у справі. В матеріалах справи містяться заяви обох заявників [PERSON] та [PERSON] про можливість розгляду справи за їх відсутністю, в якій вимоги щодо встановлення факту, що має для них юридичне значення просять задовольнити. Згідно положень ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених заявників, на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом з`ясовано усі обставини на які посилаються заявники та досліджено докази, якими він їх обґрунтовує. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги щодо встановлення факту, що має юридичне значення підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Ст. 293 ЦПК України встановлює, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Так з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] виданим 10.06.2020 року Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса). Наразі батьки дитини не підтримують фактичних шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо один від одного. Стаття 160 Сімейного кодексу України регламентує право батьків на визначення місця проживання дитини. Так згідно її частини 1, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України - місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В силу того, що реєстрація місця проживання дитини до 14 років може бути здійснена виключно за місцем реєстрації одного з батьків, сторони досягли згоди щодо визначення місця мешкання спільної дочки, про що підтверджується наданим до суду Договором між батьками про проживання, виховання дитини та сплати аліментів на дитину від 27 грудня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрованим в реєстрі за № 403 ( далі Договір від 27.12.2023) . Відповідно до умов Договору від 27.12.2023, місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється з батьком [PERSON] , [INFO] . Також даним договором визначено порядок здійснення батьківських прав, аліментні зобов`язання та права і обов`язки сторін ( батьків). Наслідки невиконання умов зазначеного договору сторонам роз`яснені та зрозумілі. Виходячи з наведеного, суд встановлює що даним Договором від 27.12.2023 врегульовані усі питання, які стосуються виховання та утримання їх спільної дитини, вказаний Договір не порушує права дитини. Заявники вказують, що їх донька - [PERSON] , [INFO] , на даний час, проживає разом з батьком, мати не заперечує проти того, щоб їх спільна дитина в майбутньому продовжувала проживати разом з батьком, що безпосередньо зазначено в Договорі між батьками про проживання, виховання дитини та сплати аліментів на дитину від 27.12.2023 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований в реєстрі за № 403. Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місця проживання, наприклад, малолітньої дитини, за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Також, судом встановлено, що дане питання стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. Визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком не впливатиме на взаємовідносини матері із дитиною, оскільки не позбавляє мати батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування із дитиною. Визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком було узгоджено між батьками та викладено у договорі від 27.12.2023 року між батьками про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований в реєстрі за № 403. З урахуванням викладеного, спільна заява [PERSON] та [PERSON] про встановлення факт, що має юридичне значення є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Беручи до уваги положення ст. 267 ч. 1 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні, тому суд вважає за доцільне роз`яснити, що встановлення факту, що відповідно до Договору між батьками про проживання, виховання дитини та сплати аліментів на дитину від 27.12.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований в реєстрі за № 403 місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється з батьком [PERSON] , [INFO] , є підставою вважати, що батько [PERSON] , [INFO] самостійно виховує дитину.

Outcome: approved