Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825485101:02:031:0002 площею 0,0979 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] , мотивуючи тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 31.12.2004 року, який був укладений між нею та [PERSON] , їй належить житловий будинок [ADDRESS] . Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0979 га з кадастровим номером 4825485101:02:031:0002 за цією ж адресою, яка була надана для обслуговування будинку. Однак, власником цієї земельної ділянки залишилась [PERSON] . На момент укладення між сторонами договору купівлі-продажу будинку не було зазначено в договорі про перехід права власності на земельну ділянку у зв`язку з чим позивачка зараз не може переоформити земельну ділянку на своє ім`я. Оформляти договір в нотаріальній конторі відповідачка відмовляється. Позивачка вважає, що з переходом права власності на будинок до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, тому просить визнати за нею таке право. Ухвалою судді від 27.11.2023 року позовна заява залишена без руху, позивачці надано строк для усунення недоліків. 01.12.2023 року позивачка усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 05.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання на 18.12.2023 року. Позивачка в підготовче засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю, просила задовольнити позов. Відповідачка в підготовче засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі та зазначила, що позов визнає повністю, не заперечує проти його задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки визнання відповідачем позову в даному випадку не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем та ухвалити рішення по суті справи у підготовчому засіданні. Вирішуючи справу на основі наявних письмових доказів, наданих сторонами та витребуваних судом, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають повному задоволенню. За таких обставин визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод і інтересів третіх осіб, тому його слід прийняти, вирішити справу у підготовчому засіданні і задовольнити позов з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 31.12.2004 року приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Миколаївської області Ткаченко Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2876, [PERSON] передала [PERSON] у власність житловий будинок [ADDRESS] (а.с.8). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 356366948 від 29.11.2023 року житловий будинок по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.26). Зазначений житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1811 га, яка на підставі рішення 30 сесії 4 скликання Мигіївської сільської ради від 15.12.2005 року № 4 надана [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 587786 від 17.10.2006 року (а.с.11). З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 29.11.2023 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 4825485101:02:031:0002 площею 0,0979 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться по [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.28). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Частиною 4 статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі чи споруди. Згідно до ст. 377 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору дарування житлового будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Системний аналіз змісту норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19.11.2020 року у справі № 686/9580/16-ц). При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 року у справі №689/26/17). Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, однак знаходить свій прояв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16). За таких обставин суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому за нею слід визнати право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825485101:02:031:0002 площею 0,0979 га, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] . Позивачкою не заявлено про відшкодування судових витрат.

Outcome: approved