Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позов мотивує тим, що 23.01.2023 року вона замовила через Інтернет магазин " [INFO] " у ФОП [PERSON] диван загальною вартістю 28890,00 грн. Вказує, що погодили з менеджером бланк замовлення, згідно із яким виробник повинен виготовити диван за 3 місяці з моменту оплати і притримати до липня. В подальшому, позивачка сплатила відповідачці половину вартості замовлення в розмірі 14845,00 грн. Зазначає, що 03.05.2023 року менеджер повідомила, що диван готовий до відправки та притримати диван погодилися за умови оплати другої половини суми, на що позивач погодилася та 12.05.2023 року оплатила другу частину коштів - 14045,00 грн. 22.06.2023 року позивач звернулась із проханням відправити диван, на що менеджер повідомила, що дивану немає і його заново дали в роботу та очікувати його ще тиждень. Позивач неодноразово зверталась до менеджера інтернет магазину із питанням строків виготовлення вищезгаданого дивану, однак щоразу терміни переносили, а згодом припинили відповідати. 14.08.2023 року позивач написала претензію з вимогою надати інформацію щодо замовлення, однак відповіді не отримала. 23.08.2023 року позивач звернулася до Держпродспоживслужби України із скаргою, після чого надійшла відповідь, відповідно до якої позивачка має право звернутися до Міністерства економіки України з проханням прийняти рішення про здійснення заходу державного нагляду за додержанням законодавства про захист прав споживачів. 23.08.2023 року менеджер інтернет магазину надіслав зразок заяви на повернення коштів із зазначенням адреси, на яку потрібно відправити дану заяву поштою. Тому, позивач надіслала фото заяви менеджеру, однак відповіді немає дотепер, з поштового відділення вказані документи також не забрали. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути вартість не виготовленого дивану у сумі 28890,00 грн., неустойку в розмірі 8089,20 грн. та суму моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. У відзиві на позовну заяву ФОП [PERSON] підтвердила оплату за виготовлення та поставку товару у сумі 28890,00 грн. Вказала, що внаслідок вторгнення та обстрілу рф складу та офісних приміщень товар та документи, які стосувалися замовлення, були знищені. Претензії, які зазначила позивач, не було надіслано належним чином, а також жодних доказів надсилання та отримання нею не надала. Вважає, що штрафні санкції позивач застосовує помилково, оскільки доказів погодження строку доставки, вимоги погасити заборгованість або здійснити поставку товару, позивач не надав. Просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча й була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення такого. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників провадження фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] фактично було укладено договір надання послуг, а саме виготовлення дивану, на інтернет-сторінці "The Sofas" загальною вартістю 28890,00 грн. Позивачкою [PERSON] здійснено оплату шляхом банківського перерахунку грошових коштів на рахунок ФОП [PERSON] на загальну суму 28890,00 грн., що підтверджується Платіжною інструкцією №3023135490805731 від 23.01.2023 року та Квитанцією №Е6М3-ККВ5-76Т0-Е12Х від 12.05.2023 року. Факт оплати позивачкою грошових коштів у розмірі 28890,00 грн. на рахунок ФОП [PERSON] не заперечується і відповідачкою. 14.08.2023 року [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] з претензією, відповідно до якої просила сплатити неустойку в розмірі 8378,10 грн. та протягом 5 днів з моменту отримання даної претензії, виконати роботи. Окрім цього, 23.08.2023 року позивачка [PERSON] звернулась зі скаргою до Держпродспоживслужби України, відповідно до якої просила вирішити питання щодо притягнення до відповідальності ФОП [PERSON] та повернення їй коштів. Листом №В-2585/к-2858 від 30.08.2023 року Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів повідомлено позивачку [PERSON] , що з метою належного виконання завдань зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів Держпродспоживслужба звернулась листом до Міністерства економіки України з проханням прийняти рішення про здійснення заходу державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про захист прав споживачів за її скаргою. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] також вернулась до ФОП [PERSON] з заявою про повернення коштів у розмірі 28890,00 грн. Судом встановлено, що між сторонами фактично укладено договір про надання послуг. Згідно з ч.1 ст.901 ЦK України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, закріплені ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів». Пунктом 7 ч. 1 ст.1 Закону України «Про захистправ споживачів» визначено, що договором є усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом. Зазначені вище обставини свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини, що унормовані ЗУ «Про захист прав споживачів», який регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Так, підставою для виникнення зобов`язання між позивачем [PERSON] та ФОП [PERSON] стали домовленості щодо надання послуг з виготовлення дивану, які мали місце 23.01.2023 року. Підтвердженням факту виникнення зобов`язань між позивачем і відповідачем є наведені вище квитанції про здійснення грошового переказу у загальній сумі 28890,00 грн. на банківський рахунок відповідача ФОП [PERSON] . Таким чином позивач виконала свій обов`язок щодо оплати товару, що і в свою чергу не заперечується відповідачкою. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Відповідно до положень частини першої статті 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Таким чином, прострочення впродовж тривалого часу виконання зобов`язання відповідачем надало право позивачу відмовитися від покупки та вимагати повернення коштів, про що позивач повідомив відповідача. У відповідача виникло зобов`язання повернути отримані кошти. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, позивач правомірно заявила вимогу до відповідача про повернення їй 28890,00 грн., які нею сплачено відповідачці за надання послуг з виготовлення дивану, який вона не отримала. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивачки в частині стягнення з відповідачки сплачених нею грошових коштів в розмірі 28890,00 грн. підлягає до задоволення. Щодо вимоги про стягнення неустойки, то згідно ч. 9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Разом з тим, слід зазначити, що позивачка, пред`являючи вимогу про стягнення з відповідачки неустойку в розмірі 8092,20 грн., надала суду копію заяви про повернення коштів від 23.08.2023 року та квитанцію про надсилання вищевказаної заяви ФОП [PERSON] . Разом з тим, з квитанції, яка надана позивачкою до позовної заяви, неможливо встановити, що саме надсилалось позивачкою ФОП [PERSON] та на яку адресу. Відтак, суд позбавлений можливості перевірити чи надсилалась заява про повернення коштів відповідачці ФОП [PERSON] та як наслідок здійснити перевірку розрахунку розміру неустойки, про який зазначає позивачка [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення на користь позивачки з відповідачки розміру неустойки. Щодо стягнення з відповідачки на користь позивачки моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях статті 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до роз`яснень, які містяться у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 травня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи обставини, встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про спричинення позивачеві відповідачем моральної шкоди, внаслідок невиконання останнім зобов`язань з виготовлення дивану. Зокрема, позивачка змушена була витрачати час на написання заяв, скарг, претензій, змушена була звертатись до суду з позовом для поновлення її порушених прав, що вимагало, в свою чергу, додаткових зусиль та часу, що беззаперечно змінило звичний спосіб її життя. На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивача до відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 7000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає розумним та співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу. Визначений позивачкою розмір моральної шкоди в сумі 30000,00 грн. суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, позивачкою не подано суду належних і допустимих доказів на підтвердження запропонованого нею розміру моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн., тобто значно більшого у порівнянні з тим, який було визначено судом. Судом також враховується правова позиція Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Враховуючи фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, а також досліджені докази, суд приходить висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. При поданні позову позивачка судовий збір не сплачувала, оскільки звільнена від його сплати на підставі ч.3 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обстави, суд вважає за необхідне стягнути з ФОП [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved