Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

30.11.2023 [PERSON] звернувся до КП «Водоканал Білопілля» з позовом, в якому вказує, що 20.06.2023 Білопільським міським головою [PERSON] видано розпорядження №43-К про розірвання з ним контракту та звільнення з посади директора КП «Куянівське ТКП», доручено бухгалтерії підприємства провести з ним остаточний розрахунок при звільненні. Цього ж дня головою комісії з реорганізації Куянівського ТКП Вакуленком О.М. видано наказ №27 про його звільнення, проведення розрахунку при звільненні. Його було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Але вихідна допомога, передбачена ст. 44 КЗпП України, виплачена лише 27.09.2023, а тому затримка розрахунку при звільненні становить 100 днів. Затримка розрахунку при звільненні завдала йому моральної шкоди, оскільки він фактично був позбавлений можливості утримувати трьох неповнолітніх дітей, які навчаються в школі та садочку, що негативно вплинуло на його душевний стан. На даний час юридична особа КП «Куянівське ТКП» припинена шляхом реорганізації, а його правонаступником є КП «Водоканал Білопілля». Посилаючи на викладені обставини, [PERSON] просить стягнути з КП «Водоканал Білопілля» 68571 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 30000 грн. моральної шкоди, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 01.12.2023 відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 20.12.2023 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залучення Білопільської міської ради як третьої особи в справі. У судове засідання [PERSON] не з`явився. Його представник адвокат Даценко А.М. позов підтримав і просив його задовольнити. Представник КП БМР «Водоканал Білопілля» - Балак А.О. проти задоволення позовних вимог заперечував. При цьому просив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та витрати на правову допомогу. Також зазначив, що на його думку [PERSON] була завдана моральна шкода в сумі 1000 грн. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 20.06.2023 голова Білопільської міської ради [PERSON] видав розпорядження №43-К, яким постановив: 1) розірвати трудовий контракт від 31.12.2020, укладений між головою комісії з реорганізації Куянівської сільської ради Білопільським міським головою Зарком Ю.В. (роботодавцем) і [PERSON] (керівник); 2) звільнити з 20.06.2023 з посади керівника (директора) КП БМР «Куянівське ТКП» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України [PERSON] ; 3) бухгалтерії КП БМР «Куянівське ТКП» провести остаточний розрахунок з [PERSON] при звільненні (14 календарних днів щорічної відпустки) (а. с. 13). 20.06.2023 головою комісії з реорганізації КП БМР «Куянівське ТКП» Вакуленком О. видано наказ про звільнення [PERSON] , директора зазначеного підприємства, у зв`язку з реорганізацією підприємства, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 20.06.2023. Доручено бухгалтерії провести повний розрахунок при звільненні [PERSON] згідно з чинним законодавством (а. с. 14). Як вбачається з довідки голови комісії з реорганізації КП БМР «Куянівське ТКП» Вакуленка О. від 27.07.2023, повідомлення голови комісії з реорганізації КП БМР «Куянівське ТКП» Кожухова О.М. від 05.10.2023 про нараховані суми вихідної допомоги остання була нарахована в розмірі середньої заробітної плати [PERSON] за один місяць у сумі 14742 грн. 76 коп., та з утриманням податків сплачена 27.09.2023 (а. с. 16). 02.10.2023 [PERSON] звернувся до голови комісії з реорганізації КП БМР «Куянівське ТКП» Кожухова О.М. із заявою про виплату коштів за затримку при звільненні за період з 20.06.2023 по 27.09.2023 у сумі 68571 грн. (а. с. 20). Рішенням 42 сесії VIII скликання Білопільської міської ради Сумського району від 19.09.2023 №987 затверджено передавальні акти, акти прийому-передачі документів та остаточні передавальні акти по Куянівському ТКП і визначено правонаступником його майна, прав і обов`язків КП «Водоканал Білопілля», у зв`язку з чим статут останнього затверджено в новій редакції (а. с. 17). Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 17.11.2023 відбулася державна реєстрація припинення Куянівського ККП у зв`язку з реорганізацією (а. с. 21-24). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як вбачається зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстави, зазначеної в пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Саме такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №755/12623/19. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Як вбачається з довідки голови комісії з реорганізації КП БМР «Куянівське ТКП» Вакуленка О. від 27.07.2023 середня заробітна плата [PERSON] за один місяць становила 14742 грн. 76 коп., а за один день 685 грн. 71 коп. (а. с. 15). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 21.06.2023 (наступний день після звільнення) по 27.09.2023 (день фактичного розрахунку) становить: 685 грн. 71 коп. х 71 робочий день (8 робочих днів червня + 21 робочий день липня + 23 робочих дні серпня + 19 робочих днів вересня) = 48685 грн. 41 коп. У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.02.2023 у справі №454/1068/20, зазначено, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця в спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №569/6583/16, від 24.10.2011 у справі№ 6-39цс11. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково та стягнути з КП «Водоканал Білопілля» на його користь 5000 грн. (сума обрахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Згідно з ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У статті 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав з боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Мотивуючи позов в частині відшкодування моральної шкоди позивач зазначив, що незаконними діями позивача його фактично було позбавлено можливості утримувати трьох неповнолітніх дітей, які навчаються в школі та садочку, що негативно вплинуло на його душевний стан. На підтвердження вказаних обставин позивач надав лише копії свідоцтв про народження його доньок та доньки дружини. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що дійсно відбулося порушення трудових прав позивача зі сторони роботодавця, частина коштів, належних позивачу до виплати, була виплачена більше ніж через три місяці після звільнення, сума вказаної виплати становить розмір середньомісячної заробітної плати позивача та є компенсацією за звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, її затримка вплинула на правомірні очікування позивача щодо своєчасної виплати належних йому коштів та можливості їх використання, що позначилося на його душевному стані. З огляду на викладене, врахувавши характер немайнових втрат позивача, глибину його душевних страждань, а також

Outcome: partial