Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-04 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду за участю заінтересованої особи Бершадського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про встановлення факту смерті особи в певний час з тих підстав, що як стверджує вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Її син [PERSON] помер на тимчасово окупованій території України в м. Каховка Херсонської області 30.12.2022 у зв`язку з тим, що з коронавірусною інфекцією COVID-19 стан його був важким. Догляд за ним ніхто не здійснював, так як вона на той час виїхала з окупованої території, а інших родичів у м. Каховка не було. Також [PERSON] не мав можливості отримати належну медичну допомогу, так як медичні заклади у м. Каховка не функціонували, а медичних препаратів в аптеці не продавали. [PERSON] довгий час не виходив на зв`язок з нею. 30.12.2023 її дочці [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , зателефонувала голова ОСББ будинку [ADDRESS] та під час телефонної розмови повідомила, що [PERSON] виявили мертвим у його квартирі. Також в подальшому [PERSON] через застосунок Viber обговорювала з [PERSON] питання щодо поховання тіла померлого [PERSON] . Тіло [PERSON] виявила сусідка померлого - [PERSON] , що проживає у квартирі [ADDRESS] , про що нею було складено акт про настання смерті від 28.10.2023. Також за фактом смерті [PERSON] зареєстровано кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023020100000394 від 05.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Тому просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м. Каховка Херсонської області за місцем постійного проживання за адресою: [ADDRESS] , у віці 42 роки. Представник заявника [PERSON] адвокат Ніколенко І.О. надала суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність . Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження померлого [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що 30.12.2022 в [ADDRESS] , помер [PERSON] , про що сусідкою [PERSON] 28.10.2023 було складено акт про настання смерті. Також підтверджено факт обговорення з рідкою сестрою [PERSON] через застосунок Viber головою ОСББ Світланою Нагорною питання щодо поховання тіла померлого [PERSON] , що підтверджується скріншотами з переписок. Також за фактом смерті [PERSON] зареєстровано кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023020100000394 від 05.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Місце смерті [PERSON] є тимчасово окупованою територією України, визначеною Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. № 254-VІII, постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 6 грудня 2022 року № 1364 та наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 22 грудня 2022 року № 309. Отримати свідоцтво про смерть сина у відділі ДРАЦС заявниця позбавлена можливості, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ встановленого зразка, який може бути прийнято відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків. Частиною 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що органами державної реєстрації актів цивільного стану є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад. Відповідно до п. 8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документа про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як, встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Враховуючи вищевикладене, а також те, що смерть особи є юридичним фактом та має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, чим позбавляє заявника реалізувати свої спадкові права, суд приходить до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті особи в певний час. На підставі викладеного та

Outcome: approved