Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-04 00:00:00

У серпні 2021 Моторне (транспорте) страхове бюро України, в особі представника адвоката Сечка С.В., звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми сплаченого майнового відшкодування. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.09.2021 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 7/0/9-22 від 14.03.2022 року на підставі ст.\~147\~ЗУ\~«Про\~судоустрій та\~статус\~суддів» змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова за Октябрським районним судом м. Полтави. 20.04.2023 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави справу прийнято до провадження. 26.06.2023 року на адресу Октябрського районного суду м. Полтави надійшло клопотання відповідача [PERSON] про передачу справи за підсудністю до Московського районного суду м. Харкова. 13.07.2023 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави задоволено клопотання відповідача [PERSON] та передано справу на розгляд Московського районного суду м. Харкова за підсудністю. 21.08.2023 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова справу прийнято до провадження. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 липня 2019 року [PERSON] , керуючи автомобілем «HYUNDAI ELANTRA», д.н.з. [NUMBER] , на паркувальному майданчику по вул. Ак. Павлова, 44-Б допустив зіткнення з автомобілем «NISSAN», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. На дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», д.н.з. [NUMBER] , застрахована не була. 04 вересня 2019 року до МТСБУ із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду звернувся власник пошкодженого транспортного засобу «NISSAN», д.н.з. [NUMBER] , та 03 жовтня 2019 року подав заяву про відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди. На виконання вимог ст.41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ сплатило на користь власника пошкодженого транспортного засобу - ТОВ «ЕКОКАР» суму відшкодування заподіяної шкоди у розмірі 17\~604, 28 грн. Крім того, за проведення дій по складанню Звіту №860 по встановленню вартості відновлювального ремонту із врахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин від 27.09.2019 позивач здійснив витрати у розмірі 926, 80 грн. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Також, представник наголосив, що постановою Харківського апеляційного суду від 23.10.2019 було скасовано постанову Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2019, якою відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Разом з цим, провадження у даній справі було закрито на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку з закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП, що не є реабілітуючою обставиною та не спростовує факт наявності вини відповідача у скоєнні ДТП, наслідком якої стало спричинення шкоди власникові автомобіля «NISSAN», д.н.з. [NUMBER] . Посилаючись на приписи підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» представник вказував, що після сплати страхового відшкодування МТСБУ має право на регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у\~пункті 13.1\~статті 13 цього Закону. Таким чином представник просить суд стягнути з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України суму сплаченого майнового відшкодування у розмірі 18\~531, 08 грн., а також понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. Відповідач подав письмові заперечення, в яких підтвердив обставини про те, що 19 липня 2019 року на паркувальному майданчику за адресою: м. Харків, вул. Ак. Павлова, 44Б сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «HYUNDAI ELANTRA», д.н.з. [NUMBER] , під його керуванням та автомобілем «NISSAN LEAF», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, а також те, що на момент ДТП термін полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності сплив. Разом з\~цим,\~проти задоволення\~позову заперечував\~повністю та\~вважав його\~необґрунтованим з\~тих підстав,\~що в\~його діях\~не було\~вини (умислу\~або необережності),\~а отже,\~деліктна відповідальність\~не може\~наставати. Також наголосив на тому, що посилання позивача на постанову Московського районного суду м. Харкова про доведеність вини у скоєному правопорушенні є помилковим, що також підтверджується постановою Харківського апеляційного суду 23.10.2019, якою скасовано постанову суду першої інстанції про визнання його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Так, при перегляді постанови Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2023 суд апеляційної інстанції встановив неповноту та однобічність при дослідженні доказів судом першої інстанції та встановив, що висновок суду про його винуватість належним чином не вмотивований та передчасний. Разом з цим, на момент перегляду справи Харківським апеляційним судом спливли строки розгляду справи, а тому провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином, відповідач, посилаючись на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача надіслав відповідь на відзив, у якій посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, позовні вимоги підтримав та наголосив, що відповідачем належним чином не спростований факт його вини у скоєнні ДТП, наслідком якої стало спричинення шкоди власникові автомобіля «NISSAN», д.н.з. [NUMBER] , а наведені відповідачем обставини не є реабілітуючими. У судове засідання представник позивача Сечко С.В. не з`явився, у матеріалах справи міститься його клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, у якій також просив винести вмотивоване рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наступне. Постановою Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2019 відповідача було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Зі змісту вказаної вище постанови вбачається, що 19 липня 2019 року о 09.17 год. у м. Харкові водій [PERSON] керуючи автомобілем «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. [NUMBER] , рухаючись на паркувальному майданчику по вул. Ак. Павлова, 44-Б, не надав перевагу у русі автомобілю, який рухався з правого боку від нього, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем «NISSAN» д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Харківського апеляційного суду 23 жовтня 2019 року скасовано постанову Московського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2019 щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП було скасовано, а провадження у справі закрито на підставі п. 7 ч.1 ст. 247 КУпАП за спливом строків, передбачених\~ст. 38 КпАП України. Заперечуючи проти позову відповідач вказував, що суд апеляційної інстанції встановив неповноту та однобічність при дослідженні доказів судом першої інстанції. А також те, що висновок суду про його винуватість належним чином не вмотивований та передчасний. Разом з цим, на момент перегляду справи Харківським апеляційним судом спливли строки розгляду справи, а тому провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Згідно ч.2 ст.38\~КУпАП встановлено, що, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього\~Кодексу\~чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - п`ятій цієї статті. При цьому, п. 7\~ст.247 КУпАП\~визначено, що провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених\~статтею 38 цього Кодексу. У\~постанові Верховного\~Суду від\~26\~січня 2022\~року в\~справі №465/674/19\~зазначено\~про те,\~що тлумачення ст.1188ЦК України свідчить, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст.247КУпАП через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП,\~не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах: від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/2795/16-ц, від 07 лютого 2018 року у справі №910/18319/16; від 16 квітня 2019 року у справі № 927/623/18, від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18. У\~постанові Верховного Суду від 04березня 2020 року в справі №641/2795/16-ц\~зазначено, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо. Натомість, у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст.247КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 335/8507/16-ц (провадження № 61-23811св18). Суд констатує факт того, що постановою Харківського апеляційного суду 23 жовтня 2019 року було скасовано постанову Московського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2019 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, а провадження у справі закрито саме на підставі п. 7 ч.1 ст. 247 КУпАП за спливом строків, передбачених\~ст. 38 КпАП України. Тобто, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі\~статті 38 КУпАП\~за закінченням строків накладення адміністративного стягнення, не звільняє від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ні водія, який спричинив ДТП, ні страхову компанію, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність такого водія. При цьому,\~доводи відповідача\~про те,\~що суд\~апеляційної інстанції\~скасовуючи постанову\~першої інстанції\~дійшов висновків\~про неповноту\~та однобічність\~при дослідженні\~доказів судом\~першої інстанції,\~а також\~те,\~що висновок\~суду про\~його винуватість\~належним чином\~не вмотивований\~та передчасний,\~що вказує\~на недоведеність\~його вини\~суд вважає\~необґрунтованими,\~та такими,\~що зводяться\~лише до\~суб`єктивної оцінки\~ним судового\~рішення.\~Так,\~при оцінці\~оскаржуваної постанови\~суд апеляційної\~інстанції виходив\~з того,\~що суд\~першої інстанції\~не забезпечив\~реалізацію,\~прав учасників\~процесу,\~не з`ясував\~належним чином,\~зокрема шляхом\~допиту учасників\~ДТП,\~свідків,\~витребування письмових\~доказів,\~та за\~необхідності призначення\~експертизи,\~обставини,\~передбачені ст.ст.\~247,\~280\~КУпАП.\~При цьому,\~зі змісту\~постанови суду\~апеляційної інстанції\~не вбачається прямих висновків про відсутність вини [PERSON] у вчиненні правопорушення. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується із доводами представника позивача про те, що скасування 23 жовтня 2019 року постанови Московського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2019 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, не вказує на відсутність вини відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, адже протокол про адміністративне правопорушення про вчинення [PERSON] ДТП є чинним та дії працівників ДАІ щодо його складання відповідачем не оскаржувались. Не притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП не свідчить про відсутність його вини у завданні шкоди, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. При цьому суд зауважує, що цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Так, з огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, яка викладена у частині другій ст. 1166 ЦК України, особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Між тим, жодних належних і допустимих доказів відсутності вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди відповідачем не було надано. Враховуючи вищезазначене вказане, суд вважає доводи відповідача щодо не встановлення його вини у вчиненні ДТП та відсутності підстав для стягнення з нього витрат у порядку регресу необґрунтованими. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено статтями 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За приписами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». З матеріалів справи вбачається, що потерпілий - ТОВ «ЕКОКАР» звернулось до позивача із повідомленням про ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування. Розмір завданих збитків, за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до Звіту №860 по встановленню вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин від 27.09.2019, становить 17 604,28 грн. На дату скоєння ДТП відповідач не мав договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, дана обставина останнім не заперечувалась. Позивач відшкодував завдані відповідачем збитки внаслідок ДТП у розмірі 17604,28 грн, що підтверджується довідкою №1 від 11.11.2019 про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, наказом МТСБУ №12413 від 20.11.2019 про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ТОВ «ЕКОКАР», платіжним дорученням №1155370 від 21.11.2019 року. Також, відповідно до платіжного доручення №1154244 від 28.11.2019, позивач поніс витрати у розмірі 926, 80 за послуги аварійного комісара (експерта). За змістом ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно із ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зі ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п.п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Станом на день розгляду справи, доказів відшкодування відповідачем шкоди у порядку регресу позивачу, або доказів на спростування розрахунку матеріальної шкоди чи обов`язку щодо її відшкодування відповідачем до суду не надано. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач має право регресної вимоги сплаченого страхового відшкодування до відповідача, тому позов слід задовольнити повністю. Крім цього з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подачу даного розову у розмірі 2270,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved