Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

23.10.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] (представник позивача адвокат Тарасевич С.В.) з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому позивач просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 22054,09 грн; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 25000,00 грн. І. Стислий виклад позиції учасників справи. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що внаслідок вчинення відповідачем інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, йому була завдана матеріальна шкода у загальному розмірі 22054,09 грн. Як зазначив позивач, матеріальна шкода підлягає відшкодуванню в порядку ст. 1187 ЦК України, бо він поніс витрати на лікування завданих йому тілесних ушкоджень, що підтверджується відповідними чеками, квитанціями, накладними. Крім того, позивачу була завдана і моральна шкода, яку він оцінив у розмірі 25000,00 грн. Оскільки внаслідок скоєння відповідачем кримінального правопорушення він зазнав погіршення здоров`я, необхідність залучення значних душевних та матеріальних ресурсів для подолання наслідків. Позивач тривалий час перебував на лікуванні та відчував фізичний біль, страждання. Йому довелось долати фізичний біль, пов`язаний з його лікуванням, постійно переживати душевні та психологічні страждання, негативні переживання та спогади, тривалий час не міг повернутися до нормального життя, знаходився у пригніченому стані. Внаслідок завданих позивачу тілесних ушкоджень він тривалий час відчував комплекс неповноцінності та не міг спілкуватися з оточуючими, що завдає йому душевних страждань. 16.08.2022 року та 26.08.2022 року відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, заяву про продовження строків подання відзиву на позовну заяву та відзив на позовну заяву, в яких заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливе лише у разі ухвалення обвинувального вироку. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2021 року, справа №203/1308/18, було закрите кримінальне провадження №12018040030000124, тобто винуватість відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) не була доведена. На підтвердження своєї позиції відповідач надав суду висновок експерта від 13.11.2017 року. При цьому поважність причин пропуску строку для звернення до суду з відзивом на позов позивач пояснив, пославшись на воєнний стан в країні. Як зазначив відповідач, він після отримання примірника позовної заяви з метою запобігання нещасним випадкам, які могли статися з ним та його родиною, переселився в іншій регіон України, тобто був внутрішньо переміщеною особою. 16.09.2022 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до ухвали суду від 18.01.2021 року, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою кримінального правопорушення, закон надає їй право заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що йому відомо про те, що таке звільнення є нереабілітуючою підставою та про наслідки такого звільнення. Представник позивача зазначив, що до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності, в тому числі з підстави закінчення строків давності. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише у разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України. Твердження відповідача про недоведення його вини сторона позивача вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Також представник позивача звернув увагу на те, що відповідач пропустив процесуальні строки для подання відзиву на позов, не зазначив причин поважності пропуску встановленого судом строку. Тому, посилаючись на положення ст. 178 ЦПК України, представник позивача просив суд повернути відзив на позов відповідачу та підтримав позовні вимоги. Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це вказано вище. Також представник позивача зазначив, що внаслідок закриття кримінального провадження за строками давності притягнення до кримінальної відповідальності не підлягає встановленню винуватість відповідача. За поясненнями представника позивача, відповідач не відстоював свою позицію щодо невинуватості в суді, не добився виправдувального вироку, а погодився на закриття по строкам та наразі бажає уникнути цивільно-правової відповідальності. При цьому сторона позивача поки кримінальна справа слухалась в суді не звернулась за відшкодуванням майнової шкоди до страховика та пропустила встановлений законом строк, а кримінальна справа була закрита за строками давності. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні, зазначивши, що позивачем не доведено жодних підстав для стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди. На думку відповідача, винне діяння вважається кримінальним правопорушенням, та з посиланнями на судову практику ВС зазначив, що визнання винуватості під час закриття кримінального провадження за строками давності є правом, а не обов`язком суду. Натомість відповідач вважає себе невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, а тому не бачить підстав для відшкодування позивачу його грошових вимог. При цьому відповідач пояснив, що він погодився на закриття кримінального провадження за строками давності, бо не бажав перебування у суді кримінальної справи. На його думку, кримінальна справа була «сфабрикована», а закриття кримінального провадження не є визнанням вини. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 26.10.2021 року на виконання ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом було направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання осіб, у відповідь на який надійшла інформація з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС щодо місця проживання відповідача [PERSON] , який значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29.11.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 01.11.2022 року було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про продовження (поновлення) строку на подання відзиву на позов та відмовлено у прийнятті до розгляду в якості заяви по суті спору відзиву на позов відповідача, відповідно до вимог ст. ст. 126, 127, 178 ЦПК України. Суд мотивував ухвалу тим, що відповідач отримав копію позовної заяви з додатками та був повідомлений про час, дату та місце проведення першого судового засідання, відповідно до ухвали суду від 29.11.2021 року 09.12.2021 року, про що в матеріалах справи є особиста розписка відповідача. Ухвалою суду від 29.11.2021 року був встановлений відповідачу 15-денний строк для подання відзиву на позов, з урахуванням вимог ст.\~178 ЦПК України, який з 09.12.2021 року сплинув 24.12.2021 року включно. Натомість у заяві про продовження строку на подання відзиву на позов відповідач послався на воєнний стан, який було введено на території України з 24.02.2022 року, відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про ведення воєнного стану в Україні». При цьому суд врахував те, що відповідач у судовому засідання в усному порядку не пояснив поважність причин пропуску встановленого судом строку на подання відзиву на позов станом на 24.12.2021 року, тобто ще до часу введення воєнного стану в країні. Натомість відзив на позов відповідач подав до суду 16.08.2022 року та 26.08.2022 року. Суд врахував позицію сторони позивача та вимоги ч. 8 ст. 178 ЦПК України, відповідно до якої у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами, та постановив розглядати справу за наявними матеріалами. Під час судового розгляду справи по суті суд заслухав позиції сторін, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, з урахуванням протокольної ухвали суду від 01.11.2022 року, та 22.12.2023 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (суддя Підберезний Г.А.) від 18.01.2021 року, справа №203/1308/18, було задоволено клопотання обвинуваченого [PERSON] , [INFO] , про закриття кримінального провадження №12018040030000124 від 13.01.2018 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, та звільнення від кримінальної відповідальності, та закрито кримінальне провадження №12018040030000124 від 13.01.2018 року за обвинуваченням [PERSON] за ч. 1 ст. 286 КК України, звільнено його від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінчення строків давності; цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди було залишено без розгляду; роз`яснено цивільному позивачу потерпілому [PERSON] , що залишення цивільного позову без розгляду не перешкоджає його праву на звернення до суду із аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства. Вказана вище ухвала суду набрала законної сили станом на 29.06.2023 року, з урахуванням ухвали Дніпровського апеляційного суду від 29.06.2023 року, справа №203/1308/18. Позивач звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «Перша» із заявою від 24.03.2021 року про страхове відшкодування в порядку ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте листом від 19.05.2021 року за вих. №4002/с позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, з урахуванням судової практики ВП ВС від 05.06.2018 року у справі №910/7449/17, з огляду на положення пп. 37.1.4. п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та те, що заява від 24.02.2021 року була подана позивачем страховикові більше ніж через три роки з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.10.2017 року. Відповідно до висновку спеціаліста судово-медичного експерта КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» №4 від 02.01.2018 року, судово-медичним експертом було проведене обстеження [PERSON] , [INFO] , дослідження розпочато 27.12.2017 року та закінчено 02.01.2018 року. За підсумками проведення обстеження судмедексперт дійшов висновку, що за даними медичної документації та при огляді у [PERSON] було виявлено тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, перелому кісток носу зі зміщенням уламків з розвитком в посттравматичному періоді деформації та викривлення носової перетинки, забійної рани в міжбрівній області, синця у правій параорбітальній області, численних дрібних саден, м`яких тканин голови та обличчя, закритої травми лівого колінного суглобу з ушкодженням внутрішнього меніску з розвитком в посттравматичному періоді синовиту, численних саден верхніх та нижніх кінцівок, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), або при ударі об такий (такі), якими могли бути і виступаючі частини салону автомобілю, можливо в термін, на який вказує обстежений; виявлені тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день). На підтвердження понесеного розміру майнової (матеріальної) шкоди у 22054,09 грн позивач надав суду копії: фіскальних чеків від 04.11.2017 року на суму 1772,03 грн, від 08.11.2017 року на суму 614,10 грн та на суму 1122,43 грн, від 11.12.2017 року на суму 797,68 грн, від 24.11.2017 року на суму 1153,46 грн, від 14.11.2017 року на суму 258,70 грн та 194,61 грн, від 01.11.2017 року на суму 105,90 грн та 37,50 грн, від 02.11.2017 року на суму 1708,44 грн, від 03.11.2017 року на суму 663,51 грн та 647,13 грн, від 22.10.2017 року на суму 120,61 грн та на суму 120,93 грн, від 23.10.2017 року на суму 529,48 грн та 469,17 грн, від 24.10.2017 року на суму 71,42 грн, від 25.10.2017 року на суму 311,04 грн, від 27.10.2017 року на суму 823,64 грн, від 29.10.2017 року на суму 664,37 грн, від 31.10.2017 року на суму 762,04 грн, від 19.11.2017 року на суму 163,00 грн, від 29.11.2017 року на суму 120,58 грн, від 10.11.2017 року на суму 1393,97 грн, від 30.11.2017 року на суму 4849,57 грн, накладними від 24.10.2017 року №Ч-1843176 на суму 768,25 грн та від 04.11.2017 року №Ч-1850789 на суму 1772,03 грн. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування\~ моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом,\~ моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування\~ моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала\~ моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника. Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до положень частин 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК (1540-06), шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №1 від 23.12.2005 року, роз`яснено судам, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України (2341-14) (далі КК), у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України (1001-05, 1002-05, 1003-05) (далі КПК). Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК (2341-14), та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. Згідно з положеннями\~ст. 9 Конституції України\~та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень\~Конвенції про\~захист прав\~людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Співмірне відшкодування шкоди, в тому числі й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що в діях відповідача наявний склад цивільного правопорушення. Оскільки дії відповідача відносно позивача мають протиправний характер, що підтверджується ухвалою суду від 18.01.2021 року, яка набрала законної сили станом на 29.06.2023 року. Суд враховує те, що позивач як потерпілий у кримінальному провадженні зазнав шкоди здоров`ю, фізичного та морального стану, саме внаслідок протиправних дій відповідача, між протиправною поведінкою відповідача і шкідливими наслідками встановлено причинний зв`язок, що доведено належними та допустимими доказами, та кримінальне провадження було закрито у зв`язку зі спливом строків давності та звільненням відповідача від кримінальної відповідальності, тобто за нереабілітуючими обставинами. При цьому суд зазначає, що диспозиція ч. 1 ст. 286 КК України визначена КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Натомість відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Тим самим спростовуються доводи відповідача про те, що ухвалою суду про закриття кримінального провадження не було встановлено його вини у вчиненні кримінального правопорушення, що на його думку, виключає наявність підстав цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану позивачу внаслідок ДТП. Так, враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода мала місце 22.10.2017 року, позивач довів належними та допустимими доказами те, що загальний розмір майнової шкоди становить 22054,09 грн та з наданих позивачем копій фіскальних чеків та накладних видно, що він проходив лікування у Дніпропетровській клінічній лікарні на залізничному транспорті, з метою лікування купував медичні препарати, обслуговуючі матеріали, прилади, проходив медичні процедури, огляди лікарів (1772,03 грн+614,10 грн+1122,43 грн+258,70 грн+797,68 грн+1153,46 грн+105,90 грн+37,50 грн+1708,44 грн+663,51 грн+647,13 грн+786,25 грн+126,61 грн+311,04 грн+120,93 грн+823,64 грн+529,48 грн+664,37 грн+469,17 грн+762,04 грн+71,42 грн+14,50 грн+163,00 грн+194,61 грн+120,58 грн+1393,97 грн+4849,57 грн+1772,03 грн = 22054,09 грн). Тому суд вважає заявлений позивачем розмір майнової шкоди у 22054,09 грн доведеним та таким, що підлягає відшкодуванню. Суд, вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди та надаючи оцінку доказам, наявним у матеріалах справи, дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 25000,00 грн є розумним та співмірним понесеним позивачем стражданням, болю, що були спричинені йому внаслідок скоєння відповідачем відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Суд, визначаючи такий розмір моральної шкоди, враховує те, що після ДТП позивач отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, перебував на лікуванні, потребував докладання значних зусиль для відновлення своїх сил, здоров`я, свого морального стану. Аналіз викладеного вище, з дотриманням принципів розумності та пропорційності, дає суду підстави для висновку про те, що позивач довів належними та допустимими доказами завдання йому майнової шкоди у розмірі 22054,09 грн та моральної шкоди у розмірі 25000,00 грн, відповідно. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі\~ у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. ст. 139, 141 ЦПК України, суд, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн (22054,09 грн + 25000,00 грн = 47054,09 грн; 1% ціни позову, тобто 470,54 грн (0,01 х 47054,09 грн = 470,54 грн), але не менше ніж 908,00 грн станом на 01.01.2021 року, тобто на момент звернення до суду з позовом 23.10.2021 року).

Outcome: approved