Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа [PERSON] . Заяву мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] , від якого мають двох синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] . До 05 грудня 2023 року позивач перебувала у Німеччині, де народила третю дитину. З 05 грудня 2023 року позивач прожила у сторонніх людей, оскільки відповідач з їх старшим чином не пускали її до квартири. 09 грудня 2023 року біля дверей квартири вона почала викликати поліцію аби її пустили додому і старший син, почувши розмову, впустив її до квартири. Вказує, що [PERSON] відзначається проявами агресії та неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно неї, свідками якого були їхні спільні діти, яка виражається в словесних образах, погрозах, приниженнях, нецензурною лайкою, побоях. З такого приводу, вона неодноразово зверталася до органів поліції, однак безрезультатно. Під час останньої сварки, 10.12.2023 року, колишній чоловік та її старший син били її дверима від холодильника, викручували руки, били головою о стіну, внаслідок чого вона отримала легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком спеціаліста судово-медичного експерта № 4029 від 12.12.2023 року. Вважає, що на даний час, наявні обґрунтовані ризики існування вірогідності продовження вчинення кривдником домашнього насильства та підставність застосування до нього спеціальних заходів щодо протидії вчинення такого насильства відносно неї. На підставі наведеного, просить суд, прийняти рішення про видачу обмежувального припису стосовно кривдника [PERSON] , [INFO] , яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме: заборонити перебувати в місці проживання (перебування) з постраждалою особою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , строком на 6 місяців. Ухвалою суду від 19 грудня 2023 року відкрито провадження у справі У судовому засіданні представник заявниці заяву підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним у заяві. Просили заяву задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні заяву не визнали, просили відмовити в її задоволенні. Також, [PERSON] пояснив, що дійсно перебував до 05.12.2022 року з заявницею у шлюбі, від якого мають двох синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку із розв`язанням збройної агресії російської федерації проти України та введенням воєнного стану на всій території України з 24.02.2022 року, зваживши всі обставини, сторонами було вирішено з метою забезпечення безпечного життя, розвитку та навчання дітей здійснити евакуацію матері - [PERSON] та двох синів сторін в більш безпечне місце для подальшого проживання на період дії воєнного стану в Україні, а саме: до Федеративної Республіки Німеччини. Однак з 29.07.2022 року діти повернулись жити до батька в Україну без супроводу матері. Наразі між сторонами у судовому порядку розглядаються спори про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . 09.12.2023 року старшому сину [PERSON] зателефонувала мати та повідомила що вона приїхала в Україну та перебуває біля будинку під під`їздом за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких перешкод у потраплянні до житла їй ніхто не чинив. [PERSON] зайшовши до квартири провокувала на сварку то старшого сина [PERSON] , то батька - [PERSON] , погрожуючи виселити їх із квартири та викинути їх речі, оскільки квартира належить лише їй та вони в ній ніхто. 10.12.2023 року, [PERSON] вела себе дуже агресивно, лаялась та кидалась, розмахуючи руками, на старшого сина [PERSON] . У зв`язку з чим було викликано поліцію та складено терміновий заборонний припис у відношенні [PERSON] . Також, цього дня до квартири приїздила адвокат Мальцева І., яка порадила [PERSON] викликати швидку допомогу та інсценувати побиття, що і було зроблено. Наступного дня - 11.12.2023 року, розуміючи провокативний настрій [PERSON] та неможливістю перебування в одній квартирі, [PERSON] разом з обома синами, переїхали на тимчасове місце проживання до гуртожитку, облаштованого для працівників Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ за адресою: [ADDRESS] та станом на сьогодення там проживають та перебувають. Спілкування колишнього подружжя відбувається лише в рамках виконання ухвали суду про забезпечення позову, де [PERSON] забезпечує спілкування заявниці з малолітнім сином [PERSON] у соціальних мережах. [PERSON] наголошував, що заява про видачу обмежувального припису не відповідає дійсності та не підтверджена жодними доказами, просив у її задоволенні відмовити. Вилухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, відеозапис конфлікту заявника з сином. суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2022 року шлюб між заявницею [PERSON] та [PERSON] розірвано. У шлюбі останніх народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після введення воєнного стану на всій території України 14.03.2022 заявник з синами виїхала до Федеративної Республіки Німеччини. 29 липня 2022 року діти сторін самостійно у супроводі прикордонної служби повернулися в Україну та з того часу постійно проживали з батьком, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] аж до 11 грудня 2023 року. [PERSON] перебувала на території Федеративної Республіки Німеччини, де народила від іншого чоловіка [PERSON] доньку - [PERSON] , [INFO] . Перебувала на території України з 12.09.2022 року по 28.09.2022 року, з 05.12. 2023 року до часу розгляду справи в суді. Наразі між сторонами у судовому порядку розглядаються спори про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . 10 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , неповнолітнім [PERSON] , стався конфлікт, були викликані працівники поліції, які видали учасникам конфлікту терміновий заборонний припис, що визнається учасниками судового процесу та не підлягає доказуванню. На виконання вказаного припису з метою уникнення будь-яких можливих конфліктів [PERSON] разом з дітьми залишив місце проживання за адресою: [ADDRESS] , та став проживати разом з синами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено оглянутим в судовому засіданні договором тимчасового користування приміщенням. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. На підставі пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону). Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (частина четверта статті 26 Закону). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18) та від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц (провадження № 61-1693св19). Розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні (частина перша статті 350-6 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20) зроблено висновок, що «сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству». Оцінюючи відносини між сторонами, наявність ризиків застосування насильства щодо заявниці, суд виходить з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 10.12.2023 року між колишнім подружжям стався конфлікт. Як зазначила заявниця у даній заяві, фізичне та моральне насильство з боку її колишнього чоловіка носить систематичний характер, однак [PERSON] за адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, не притягався. 12.12.2023 року [PERSON] було подано до ВП № 1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області заяву про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, відповідно до змісту якої вона просила вжити заходи до свого колишнього чоловіка, який не виконує ухвалу суду. Даною ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.10.2023 року, якою було зобов`язано [PERSON] забезпечувати щодня з 19.00 год. (за Київським часом) мінімум 30 хв. контакт матері [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] шляхом відеозв`язку за допомогою мобільних застосунків. До цього представником заявника була надані докази неодноразових звернень представника заявника до поліції із заявами про вчинення [PERSON] адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП України. При цьому на час звернень сама [PERSON] не перебувала на території України. На час розгляду справи судом, вина [PERSON] у зазначених правопорушеннях не встановлена. На думку суду, самі звернення у даному випадку, не являються беззаперечним доказом вчинення домашнього насильства [PERSON] , оскільки, із пояснень як представника заявниці, так і заінтересованої особи, вбачається, що взаємовідносини між ними мають конфліктний характер. Враховуючи вище наведене, на даний час відсутні достатні докази на підтвердження наявності ризиків вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо заявниці, останній на теперішній час не проживає за адресою місця проживання заявниці: [ADDRESS] , тому. У матеріалах справи міститься два висновки судово-медичного експерта від 12.12.2023 року № 4029 та від 19.12.2023 року № 4122, в яких тілесні ушкодження нанесені 10.12.2023 року [PERSON] відрізняються, а тому суд ставиться до даних висновків критично. Крім того, представник заявника пояснила, що 11.12.2023 року стався конфлікт між [PERSON] та її неповнолітнім сином [PERSON] , в результаті якого останній побив матір, огляд експертом здійснювався 12.12.2023 року. Не заслуговують уваги і доводи представника заявника про застосування до заявниці фінансового насилля з боку [PERSON] , оскільки за заявою останнього вона перестала отримувати допомогу при народження сина [PERSON] до трьох років та залишилась без засобів для існування, оскільки згідно закону у [PERSON] відсутній обов`язок утримувати [PERSON] , а рішення про припинення виплати соціальної допомоги приймає відповідний державний орган. Належних та допустимих доказів вчинення психологічного насилля з боку [PERSON] до заявниці надано також не було. За вказаних обставин, суд вважає, що обмежувальний припис має чітко визначений характер, мету і не може застосовуватися як інструмент маніпулювання в вирішення конфліктів, того чи іншого спору. При цьому, слід відрізняти домашнє насильство від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків. Насильство є результатом свідомих дій кривдника, з властивою йому агресією і бажанням завдати шкоди, а не прагненням розв`язати конфліктну ситуацію. У силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed