Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що [INFO] померла її матір - [PERSON] . Позивачка звернулася до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини. Однак, їй було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на все нерухоме майно було накладено арешт. Зважаючи на обставини, що склалися позивачка звернулася до суду для захисту своїх прав. Просить суд ухвалити рішення про зняття арешту з нерухомого майна та виключити запис про проведену державну реєстрацію обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 13.12.2023 року представник відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав до суду відзив на позовну заяву. Зазначають, що згідно з відомостями в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі постанови про арешт майна № б/н від 16.03.2009 р. видавник: відділ ДВС Рівненського МУЮ було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Однак, за даними, що містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження, неможливо встановити виконавче провадження, в якому винесено постанову про арешт майна № б/н від 16.03.2009 р. Відтак, відсутня можливість встановити які були підстави накладання арешту на майно, так і неможливо встановити наявність підстав для його зняття. У задоволенні позову просить відмовити. Позивачка в судове засідання не з`явилася. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без її участі. Позов підтримує та просить його задоволити. Представник позивачки в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без його участі. Позов підтримує та просить його задоволити. Представник відповідача відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явилася. Згідно поданої заяви просить справу розглядати без її участі. У задоволенні позову просить відмовити. Відповідно до частин першої та другої ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати особисті пояснення учасників з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів. Суд вважає, що справу можливо розглянути на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Фактичні обставини справи. При розгляді справи було встановлено, що [INFO] померла матір позивачки - [PERSON] [INFO] . Оскільки, позивачка входить до першої черги спадкування, то вона подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Січової Тамари Іларіївни, також до складу спадкоємців за законом входить її рідна сестра - [PERSON] . Як наслідок була відкрита спадкова справа №17/2023 (номер у спадковому реєстрі 71058677). В подальшому, при зверненні до нотаріуса, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на все нерухоме майно, зокрема і на земельну ділянку 5624688900:03:009:0377 площею 0,1053 га, що знаходиться в с. Тайкури, Рівненського району Рівненської області, було накладено арешт. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 351574276 від 24.10.2023 року, що сформована державним реєстратором Желязковою М.Ж., арешт нерухомого майна за реєстраційним обтяженням 8547548 був внесений 16.03.2009 року Рівненською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови б/н від 16.03.2009 року Відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції. Позивачка звернулася до правонаступника - відділу Державної виконавчої служби у м. Рівне Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції з заявою, щоб її повідомили у якому саме виконавчому провадженні було накладено арешт та хто саме являється стягувачем у цьому виконавчому провадженні. Згідно листа відділу Державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції № 211461 від 25.09.2023 року підтверджено факт накладення арешту, проте у Автоматизованій системі виконавчого провадження не можливо встановити виконавче провадження в якому винесено постанову про арешт майна, б/н від 16.03.2009 року, а також відсутня виконавча дія - винесення постанови про арешт майна від 16.03.2009 року. Згідно даних автоматизованої системи виконавчого провадження, у відділі перебувало виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа від 20.11.2008 р. № 2-6707, що був виданий Рівненським міським судом про стягнення з [PERSON] на користь ЖКП "Паркове" заборгованості в сумі 777,07 грн. Боржником в межах даного виконавчого провадження була [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , мешканка [ADDRESS] . Стягувачем - Житлово-комунальне підприємство "Галицьке", м. Рівне, вул. Відінська, 40а. 26.11.2008 року державним виконавцем Коваль М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 24.06.2010 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу по п.2 ч.1 ст.47 Закону України "про виконавче провадження". В межах даного виконавчого провадження арешт на майно не накладався. Відтак, відсутня можливість встановити, які були підстави накладення арешту на майно [PERSON] у 2009 році. Норми закону, які підлягають до урахування та застосування при постановленні рішення. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За нормами ч.1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч.3ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5ст.1268 ЦК України). Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1261 Цивільного Кодексу України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Успадковуючи певну спадщину спадкоємець набуває право власності в порядку спадкування. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відтак, відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 319 ЦК України зазначає, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи та часом її відкриття є день смерті особи. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування може здійснюватися за заповітом, або за законом. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В ч.1 ст.1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частинами 1,3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. У ч.1 ст.1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із положеннями ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у п.1 ч.2 ст.27 зазначено, державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття арешту з майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Згідно частини п`ятої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (діючого на цей час) арешт може бути знятий за рішенням суду. Висновки суду. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Слід зазначити, що наявність записів про арешт нерухомого майна позбавляє позивачку права набувати, володіти та повноцінно користуватися, як власнику, майном. Окрім того, відповідачем не зазначено будь яких правових підстав для продовження існування арешту нерухомого майна та існування відповідних записів про обтяження (арешти) у державних реєстрах. Ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року в справі № 203/3435/21 (провадження № 61-5467св22) зазначено, що «наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном». Відтак, не скасований арешт на майно померлої [PERSON] при відсутності виконавчих проваджень та будь яких майнових претензій до неї, є порушенням закріпленого Конституцією України (стаття 41) права кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. У рішенні «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року Європейський Суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою Суду при здійсненні будь-якого втручання має забезпечуватися «справедливий баланс» між необхідністю забезпечення загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основоположних прав відповідної особи. Вимога забезпечення такого балансу знаходить своє відображення у всій структурі статті 1 Першого протоколу. Для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати «справедливий баланс» між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями. Зважаючи про відсутність будь-яких відкритих виконавчих проваджень в даному контексті втручання у мирне володіння та користування майном спадкодавиці [PERSON] , а в подальшому її спадкоємця - позивачки, є невиправданим та є та таким, що підлягає захисту. Щодо виключення запису про проведену державну реєстрацію обтяження № 8547548 від 16.03.2009 року з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.3 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації прав підлягають: заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Згідно вимог ст.6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначено, що суб`єктами, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав є: Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ч.3 ст.26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Відповідно до ч.1 ст.31-1 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. Тому в частині позовних вимог про виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивачці слід відмовити, оскільки законодавство не передбачає вилучення запису про вчинене обтяження. Рішення суду про скасування арешту майна є підставою для внесення до відповідного Державного реєстру запису про скасування арешту майна. Суд, досить ретельно розглянувши справу, повно і всебічно з`ясував обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень; дослідивши докази, що були надані сторонами з урахуванням принципу реалізації стандарту більшої переконливості вбачає підстави для задоволення позову про зняття обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження №8547548), що був внесений 16.03.2009 року на підставі постанови б/н від 16.03.2009 року відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції. Власник майна - [PERSON] . Позивачка не заявила про те, щоб понесені нею судові витрати були стягнуті з відповідача на її користь. Адже кожна із сторін має право розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. І в даному випадку позивачка не бажає відшкодовувати понесені нею судові витрати. А суд не може прийняти рішення, вийшовши за межі волі позивачки. Таким чином понесені позивачкою судові витрати залишаються покладеними на неї.

Outcome: dismissed