Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що він [PERSON] , уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , актовий запис № 89. Від шлюбу з сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] , актовий запис № 37. З часом стосунки між подружжям стали поступово погіршуватись, що призвело до припинення відносин як дружини та чоловіка. Малолітній син [PERSON] проживає з позивачем та перебуває на його утриманні та вихованні, відповідачка життям дитини не цікавиться. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Підстави позбавлення батьківських прав наведені у ст. 164 СК України, а саме визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Оскільки, син мешкає разом з позивачем - батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , тому останній має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Вищезазначені обставини, змушують позивача звернутися до суду з даним позовом, а тому позивач [PERSON] просить суд: Позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та передати [PERSON] , [INFO] , на опікування [PERSON] , [INFO] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явивсь, в позовній заяві просив провести розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та не проводити фіксування судового засідання технічними засобами (а.с.3). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала до канцелярії суду заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі, та без застосування фіксування судового засідання технічними засобами, позовні вимоги визнала у повному обсязі (а.с.18). Представник третьої особи - Володарської селищної ради Білоцерківського району Київської області в судове засідання не з`явився, про слухання справи були повідомлені належним чином, надали до канцелярії суду заяву, в якій просили провести розгляд справи без участі представника Володарської селищної ради, проти позовних вимог [PERSON] не заперечують (а.с.19). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладання мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Частиною 1,4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання на підставі вимог ст. ст. 200,206,211,247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] видане 19.09.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Володарського районного управління юстиції у Київській області (а.с.14). Від спільного проживання у шлюбі [PERSON] та [PERSON] мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , видане Володарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м. Київ) (а.с.15). З часом стосунки між подружжям стали поступово погіршуватись, що призвело до припинення відносин як дружини та чоловіка, що не заперечується сторонами Малолітній син [PERSON] проживає з позивачем та перебуває на його утриманні та вихованні, відповідачка життям дитини не цікавиться, що не заперечується відповідачкою. [PERSON] не займається вихованням сина, не відвідує, не цікавиться його здоров`ям, усувається від виконання батьківського обов`язку по відношенню до своєї дитини, про що свідчить письмова заява відповідачки про визнання позову. Проаналізувавши вищевказану інформацію судом встановлено, що відповідачка [PERSON] не цікавиться розвитком сина [PERSON] , його здоров`ям та харчуванням. Мати не виявляє щодо сина материнської турботи. Фактично, відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному забезпеченню свого сина. Син [PERSON] перебуває повністю у позивача на вихованні та утриманні, останній дбає про нього, забезпечує усім необхідним. Відповідачка [PERSON] не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , про що подала заяву про визнання позовних вимог (а.с.18). Вищезазначені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове не бажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки покладені на відповідачку законом. Вихованням та утриманням сина займається позивач. Позивачем створені всі умови для нормального розвитку дитини. Відповідачка повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не проявляє до сина батьківської любові, уваги та турботи, її поведінка негативно впливає на дитину, що також визнається представником органу опіки та піклування в своїй письмовій заяві (а.с. 19). Позивач самостійно забезпечує дитині всі умови проживання. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачка [PERSON] здоров`ям та розвитком сина не цікавиться. В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України « Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя , достатній для її фізичного , інтелектуального , морального , культурного , духовного і соціального розвитку . Батьки або особи , які їх заміняють , несуть відповідальність за створення умов , необхідних для всебічного розвитку дитини , відповідно до законів України . Відповідно до ч. ч.8,10 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. В ст.155 СК України вказано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У ч.1,2 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ст.141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов`язки стосовно дитини. Позбавлення батьківських прав можливе виключно на підставі рішення суду. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. В ч.1 п.2 ст.164 СК України вказано, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п.15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надаються дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, та і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Такими особами є один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] проживає разом з позивачем по справі за однією адресою та позивач є його батьком, а тому позивач [PERSON] , відповідно до вимог ст. 165 СК України має право звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідачку. За таких обставин та з урахуванням всього наведеного суд вважає за необхідне позбавити відповідачку батьківських прав, щодо малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки судом встановлено, що відповідачка ухиляється без поважних причин від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням сина, піклуванням про його всебічний розвиток, про стан здоров`я не займається, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, також надала суду заяву про визнання позову. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частиною 3 ст.166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину . Аналогічна позиція виражена і в абз. 7 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року в якому вказано , що одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами с т. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За таких обставин та відповідно до вимог ст. 166 СК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] щомісячно у розмірі частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 23.08.2023 року (день пред`явлення позову ) і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved