Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] в особі свого представника - адвоката Сердюк О.О., звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 18.09.2023 [PERSON] опублікувала допис на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook», зміст якого порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Зокрема, відповідач у своєму дописі заявила наступне: « [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. "[INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO] [INFO].». [INFO] оскаржувану інформацію опублікувало інтернет-видання «NewsWeek» під назвою « [INFO]». Окрім того вказано, що позивачу стало відомо, що відповідачем у додатках для обміну повідомленнями між користувачами, а саме в месенджері Telegram у групі « [INFO] », здійснено підбурювання мешканців до різних форм прояву негативу до [PERSON] . Зокрема, відповідач у своєму повідомленні заявила наступне (зі збереженням стилістики): «[INFO] [INFO]. [INFO]». Отже, ознайомившись з інформацією, яка міститься у вищевказаних публікаціях та повідомленнях, позивачем встановлено, що поширена [PERSON] інформація має негативний характер, містить недостовірну інформацію про [PERSON] та відповідно, спричиняє значну шкоду його честі, гідності та діловій репутації. У позові вказано, що [PERSON] є українським бізнесменом, засновником та керівником компанії SAGA Development (попередня назва компанії Riverside Development), головною ціллю якого є об`єднати навколо себе чесних гравців, які поділяють спільні цінності, культуру та ідею вдосконалення міст. Зазначено, що позивач ніколи не займався шахрайством та кидав своїх інвесторів, а застосування до відповідача пені, з якою остання категорично та публічно не погоджується, передбачена п. 6.4. договору укладеного з нею. Враховуючи викладене, позивач просив суд: 1) визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену [INFO] [PERSON] на її сторінці у соціальній мережі «Facebook» у публікації за посиланням: [INFO] , а саме: «[INFO]. [INFO] [INFO] [INFO] ..."[INFO]. [INFO] [INFO] [INFO] [INFO] [INFO] [INFO].». 2) зобов`язати [PERSON] протягом десяти днів з моменту набрання рішенням у цій справі законної сили спростувати, поширену нею інформацію відносно [PERSON] , шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» тексту наступного змісту: «[INFO]. [INFO]. [INFO].» Ухвалою суду від 05.10.2023 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено до судового розгляду. Під час судового засідання, яке відбулося 22.11.2023, судом задоволено клопотання про долучення доказів, а саме роздруківок з публікацій, які на думку сторони відповідача доводять, що з боку [PERSON] були надані оціночні судження з приводу подій та обставин, що мали місце та з приводу відносин, які склалися між відповідачем та замовником будівництва - ТОВ «Сага Девелопмент», власником і керівником якої є позивач. Крім цього, представником відповідача Поліщуком С.В. подано письмове вступне слово, в якому він зазначає, що відповідачем позов не визнається в повному обсязі оскільки оспорювані відомості є оціночними, в публікації [PERSON] висловила оціночні судження, думки, переконання, критичну оцінку певних фактів і недоліків, які були вираженням її суб`єктивноі? думки и? поглядів. Вказано, що метою позивача є не захист його порушеного права, а втручання у право відповідача на свободу вираження ним поглядів та переконань в контексті положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також зазначено, що позивач є одним з найвідоміших забудовників не лише міста Києва, а й України, відомий як власник низки компаній, які здійснюють будівництво багатьох нерухомих об`єктів, а також широко відомий, як колишній державний службовець, причетний до будівництва та архітектури, а тому [PERSON] є особою, яка відіграє певну роль у суспільному житті, що слідує зі змісту загально доступної та відкритої інформації про позивача, яка міститься в публічно доступних джерелах, а тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи. Відповідачем вказано на невірний спосіб захисту, оскільки позивач також вимагає, щоб текст містив визнання того, що оспорювану інформацію [PERSON] нібито поширювала та підбурювала мешканців до різних форм негативу щодо позивача з корисливих цілей та з суб`єктивною метою не сплати пені, однак це не відповідає вимогам ст. 277 ЦК України, якою допускається захист честі, гідності та ділової репутації шляхом спростування інформації, а не шляхом зобов`язання відповідача до розміщення оголошень з вибаченнями. До того ж, ні ТОВ «Сага Девелопмент», ні її співробітники (колектив), не є стороною по справі. 26.12.2023 до суду надійшли письмові пояснення представника позивача Сердюк О.О. , в яких вона, серед іншого, вказала, що долучені до матеріалів справи публікації не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони є оцінкою отриманої інформації та власними висновками журналістів, які не можуть бути ані спростовані, ані підтвердженні. Також зазначила, що позивач не обіймає державної посади, державну службу припинив в 2015 році, а отже не має статусу публічної (посадової) особи. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Сердюк О.О. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Поліщук С.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Фактичні обставини справи. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] - український бізнесмен, засновник та керівник компанії SAGA Development (попередня назва компанії Riverside Development). 14.04.2021 АТ «ІНТЕГРАЛ», від імені та в інтересах якого діяло ТОВ «КУА «Портофін» та [PERSON] уклали попередній договір , об`єктом будівництво в якому є - «Реконструкція майнового комплексу під багатоквартирну забудову з вбудованими приміщеннями громадського призначення на [ADDRESS] (3 черга) (коригування)». У пункті 1.1.3 вказаний замовник будівництва - ТОВ «РІВЕРСАЙД ДЕВЕЛОПМЕНТ ЛТД». 01.03.2022 на сторінці SAGA Development опубліковано допис, в якому вказано, що на час воєнного стану для всіх клієнтів, інвесторів і мешканців їх будинків призупинено платежі за придбані квартири та відмінено штрафи і пені на цей період. У позові вказано, що 26.10.2022 відповідача повідомлено, що вже з початку літа 2022 року компанія відновила свою роботу та будівельні роботи, а також запропоновано відновити платежі, а у випадку відсутності оплати буде нараховуватись пеня. Також вказано, що 19.02.2023 [PERSON] направлено рахунок з накопичувальним платежем й пенею та запропоновано акційний курс для повної оплати зобов`язань по договору. 09.06.2023 відповідач повідомила про розірвання договору. 18.09.2023 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» [PERSON] опублікувала оскаржуваний допис. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно з частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і право вимагати будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використовуванням і розповсюдженням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В силу статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20) зазначено, що за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом». Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього. Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних засад демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена. У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція) зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Суб`єктивні думки і погляди відповідно до національного законодавства України, положень Конвенції, з урахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а отже, не можуть вважатися поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України і не підлягають спростуванню. Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, тому що вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а особи, які є публічними фігурами, мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 761/33563/20. Свобода вираження вважається основоположною гарантією в усіх інструментах стосовно людських прав. Зокрема, у справі «Handyside v. The United Kingdom» (Заява №5493/72) ЄСПЛ дійшов до висновку про те, що «свобода вираження становить одну з найістотніших підвалин демократичного суспільства, є однією із засадничих умов для його прогресу та для розвитку кожної людини». У постанові від 14 липня 2021 року справі № 203/360/20 Верховний Суд вказав, що хоча опублікована відповідачем спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями. При цьому шахрай - це той, котрий дурить інших, зловживаючи їх довірою, в корисливих цілях; аферист, пройдисвіт, злодій, ошуканець, обманшик, проноза, пройда, крутій, брехун, людина, нечиста на руку. Застосування у спірній статті слова «шахрай» не можна розцінювати як звинувачення позивача у кримінальному правопорушенні, оскільки таке слово може носити склад провокативного забарвлення і може мати різні поняття щодо діяльності особи. Суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що спірна стаття не містить будь-яких фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень у вчиненні позивачем конкретних кримінальних правопорушень. Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Крім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочину, а тому посилання на те, що зміст статті щодо нього є фактичним твердженням про вчинення злочину, є помилковими. Висновки суду. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену [PERSON] щодо здійснення ТОВ «Сага Девелопмент», керівником якої є позивач, своєї діяльності. Суд виходить із того, що спірний допис у соціальній мережі «Facebook», який є предметом судового розгляду не містить будь-яких фактичних відомостей, тверджень чи звинувачень у вчиненні позивачем кримінальних правопорушень. Суд визнає, що поширена інформація могла занепокоїти позивача, а форма її викладу могла бути розцінена ним як дошкульна та провокативна. Однак, незважаючи на форму викладу, по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою позивачем певних подій, які відбулися з нею, не містить фактичних тверджень про вчинення позивачем правопорушень. Крім того, у дописі, який є предметом спору, є висловлення, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів. Таким чином, встановивши, що вжиті в оскаржуваному дописі відповідачем висловлювання щодо позивача та ТОВ «Сага Девелопмент» відображають лише власну оцінку подій, які відбулися в житті відповідача, висловлену у формі оціночних суджень, критичних зауважень та оцінці, припущень, а тому не є недостовірною інформацією, що відповідно до статті 277 ЦК України підлягає спростуванню, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доводити так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Суд, враховуючи зміст оскаржуваної інформації, вважає, що сторона позивача не довела, що інформація поширена відповідачем була спрямована на приниження його честі, гідності та ділової репутації, оскільки така інформація носить характер критики діяльності публічної особи, в даній справі директора ТОВ «Сага Девелопмент», межа допустимої критики якої є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходь до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed