Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 10 вересня 2005 року перебувала у шлюбі з відповідачем, за час спільного проживання ними був придбаний транспортний засіб Skoda fabia, 2008 року випуску р.н. [NUMBER] , 26 січня 2019 року відповідач продав транспортний засіб своєму братові [PERSON] , позивачка згоди на продаж не надавала. Крім цього, фактично автомобілем користується відповідач, в оскаржуваному договорі вказана ціна продажу автомобіля 14\~000,00 грн., що є істотно нижчою від ринкової. З огляду на це, просить визнати транспортний засіб Skoda fabia, 2008 року випуску р.н. [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя, та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості автомобіля в сумі 115\~992,35 грн. та визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5946/2019/1286833 від 26.01.2019 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Відповідачі та представник відповідача [PERSON] проти позову заперечили. Відповідач проти позову заперечив, надав письмові заперечення, в яких заначив, що позивача була обізнана про продаж автомобіля, більш того була ініціатором такого продажу, а кошти отримала особисто та придбали собі телефон, з`їздила на відпочинок за ці кошти. Посилається на те, що обізнаність позивача про продаж автомобіля підтверджується поданими нею деклараціями. Вказує на те, що відповідно до Порядку державної реєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, відсутня вимога про необхідність отримання вищевказаної згоди. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 10 березня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 7 квітня 2021 року. Протокольною ухвалою головуючого від 7 квітня 2021 року відкладено підготовче судове засідання до 14 травня 2021 року у зв`язку із залученням співвідповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 14 травня 2921 року відкладено до 3 червня 2021 року за клопотанням представника позивача. Протокольною ухвалою головуючого від 3 червня 2021 року відкладено підготовче судове засідання до 23 липня 2021 року за клопотанням відповідачів.. Протокольною ухвалою головуючого від 23 липня 2021 року відкладено підготовче судове засідання до 14 вересня 2021 року за клопотанням відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 14 вересня 2021 року відкладено підготовче судове засідання до 18 жовтня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 18 жовтня 2021 року відкладено підготовче судове засідання до 17 листопада 2021 року за клопотанням відповідачів. 17 листопада 2021 року відкладено розгляд справи до 11 січня 2022 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді на 11 січня 2022 року. Протокольною ухвалою головуючого від 11 січня 2022 року відкладено підготовче судове засідання 31 січня 2022 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 31 січня 2022 року відкладено підготовче судове засідання до 14 лютого 2022 року за клопотанням відповідачів. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 лютого 2022 року призначено у справі автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 серпня 2022 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 1 вересня 2022 року. Протокольною ухвалою головуючого від 1 вересня 2022 року за клопотанням відповідача підготовче судове засідання відкладено до 26 вересня 2023 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26 вересня 2023 року призначено справу до судового розгляду на 27 жовтня 2023 року. Протокольною ухвалою головуючого від 27 жовтня 2023 року за клопотанням відповідача відкладено розгляд справи до 23 листопада 2023 року. 23 листопада 2023 року відкладено розгляд справи у зв`язку з аварійним відключенням світла в м. Суми. Протокольною ухвалою головуючого від 26 грудня 2022 року відкладено розгляд справи до 16 січня 2023 року у зв`язку з призначенням судової автотоварознавчої експертизи. Протокольною ухвалою головуючого від 16 січня 2023 року відкладено розгляд справи до 21 березня 2023 року у зв`язку з відсутністю доказів про проведення експертизи. Протокольною ухвалою головуючого від 21 березня 2023 року за клопотанням відповідача відкладено розгляд справи до 11 квітня 2023 року. Протокольною ухвалою головуючого від 12 квітня 2023 року відкладено розгляд справи у зв`язку з призначенням у справі експертизи. 20 червня 2023 року призначено справу до судового розгляду на 13 липня 2023 року. Протокольною ухвалою головуючого від 13 липня 2023 року відкладено розгляд справи до 29 серпня 2023 року у зв`язку з відсутністю доказів сповіщення відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 29 серпня 2023 року за клопотанням відповідача відкладено розгляд справи до 26 вересня 2023 року. Протокольною ухвалою головуючого від 26 вересня 2023 року відкладено розгляд справи до 20 жовтня 2023 року за клопотанням відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 20 жовтня 2023 року оголошено перерву в судовому засіданні для допиту експерта на 20 жовтня 2023 року. Протокольною ухвалою головуючого від 20 жовтня 2023 року відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, оскільки ЦПК України не передбачено право подання такої заяви після закриття підготовчого судового засідання та поновлення строків на подання такої заяви, в судовому засіданні оголошено перерву до 6 грудня 2023 року для допиту експерта. Суд, вислухавши пояснення з`явившихся учасників, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: судом встановлено, що з 10 вересня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (Т.1 а.с.5). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми у справі №591/6138/21 встановлено, що протягом періоду з березня 2019 року по березень 2021 року діти проживали як з батьком [PERSON] , так і з матір?ю [PERSON] . Вищевказана обставина свідчить про те, що з березня 2019 року сторони разом не проживали. Згідно листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Сумській області №31/18-Б-32аз від 04.12.2020 року, згідно з обліковими даними ЄДР МВС за гр. [PERSON] 8 жовтня 2011 року зареєстровано автомобіль Skoda fabia, 2008 року випуску р.н. [NUMBER] . 26 січня 2019 року даний транспортний засіб перереєстровано на гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №5946 РСЦ в Сумській області №5946/2019/1286833 від 26.01.2019 року. [PERSON] на момент відчуження транспортного засобу Skoda fabia, 2008 року випуску р.н. [NUMBER] не була співвласником даного транспортного засобу, тому письмова згода на продаж в неї не витребовувалась (Т. 1 а.с.6). 26 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу № 5946/2019/1286833, за яким, відповідач продав [PERSON] автомобіль Skoda fabia, 2008 року випуску р.н. [NUMBER] за 14\~000 грн. (а.с.7). Згідно висновку експерта №72, середня ринкова вартість продажу автомобіля ідентичного за своїми технічними характеристиками та пробігом автомобіля марки Skoda fabia, 2008 року випуску р.н. [NUMBER] станом на 9 червня 2023 року складає 231\~984,70 грн. (Т.2 а.с. 67-76). В судовому засіданні експерт [PERSON] пояснив, що при проведенні експертизи були протиріччя по комплектації автомобіля, тому був обраний порівняльний, а не комплексний підхід. В автомобілі не було сидінь, дослідження зроблено за технічними характеристиками транспортного засобу, а не за його технічним станом. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження\~№ 14-325цс18). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5,6 ст. 203 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відсутність згоди одного з подружжя може бути підставою для оспорення договору, укладеного іншим з подружжя. Суд критично ставиться до твердження відповідача про усну згоду позивачки на реалізацію автомобіля. Той факт, що позивачка в своїй декларації зазначала відомості про реалізацію автомобіля не свідчить про її згоду на продаж транспортного засобу, а вказує лише на її обізнаність про факт продажу. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Реалізація спірного автомобіля брату, який був обізнаний про те, що автомобіль є спільним майном подружжя свідчить про недобросовісність набувача, до того ж вартість спірного автомобіля була значно занижена, що вбачається з висновку експертизи, за яким вартість спірного транспортного засобу є суттєво вищою між вказано в договорі купівлі-продажу. Вищевказані обставини свідчать про недобросовісність набувача. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат пов`язаних з розглядом справи відносяться витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно акту здачі прийому висновку та листа СВ ННЦ «Інститут судових експертиз ім. засл.проф. М.С. Бокаріуса вартість автотоварознавчої еспертизи становить 4530,50 грн. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 6346,50 грн. (4530,50 грн. +1816,00 грн.) по 3173 грн. 25 коп. з кожного.

Outcome: approved