Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

Позовні вимоги. Позивач звернувся до суду із згаданим вище позовом, в якому просить поділити житловий будинок [ADDRESS] , яким виділивши у приватну власність позивача 9/20 житлового будинку [ADDRESS] з приміщеннями, які складаються з приміщень: - перший поверх 2-1 житловою площею 6.6 кв.м., 2-2 житловою площею 8, 4 кв. 2-3 житловою площею 21,8 кв.м., 2-4 житловою площею 3,4 кв.м., - другий поверх 2-5 житловою площею 4,9 кв. м., 2-6 житловою площею 12,5 кв.м., 2-7 житловою площею 9.,2 кв.м., 2-8 житловою площею 11,7 кв. м., 2-9 житловою площею 2,0 кв.м., а всього 81,0 кв.м. площі, а відповідачеві виділити у приватну власність 11/20 житлового будинку [ADDRESS] з приміщеннями, які складаються з приміщень, що зазначені на плані. Виділити земельну ділянку що знаходиться за адресою знаходження житлового будинку [ADDRESS] , виділивши у приватну власність позивача земельну ділянку [ADDRESS] згідно із схемою поділу спірної ділянки, яка запропонована для закріплення за позивачем і яка, складає площу 0,0218 га, що дорівнює 50% частки земельно ділянки кадастровий номер 4610136300:04:014:0180 загальною площею 0,0436 га, що знаходиться за адресою знаходження житлового будинку [ADDRESS] , а решта земельної ділянки, а саме відповідачеві виділити у приватну власність земельну ділянку, зазначену на схемі розподілу № 1 яка запропонована для закріплення за відповідачем, складає площу 0,0218 га, що дорівнює 50% від земельної ділянки кадастровий номер 4610136300:04:014:0180 загальною площею 0, 0436 га, що знаходиться за адресою знаходження житлового будинку [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони є рідними братом і сестрою, котрі володіють на праві спільної часткової власності житловим будинком [ADDRESS] . Зазначає, що будинок був подарований матір`ю на підставі належного посвідченого у встановленому порядку договору дарування житлового будинку від 10.04.1998 року. На підставі даного договору дарування позивачем було прийнято в дар 81.0 кв.м. загальної площі, що складає 9/20 частин будинку, відповідач за цим же договором отримав в дар 11/20 частини будинку. На даний час позивачеві згідно з Технічним паспортом належить 9/20 часток будинку, яка складається з приміщень що зазначені на плані. З приводу розподілу житлової площі сторони претензій одна до другої не мають, оскільки приміщення, які були отримані сторонами в дар розділені спільною стіною і конфліктів з даного приводу не виникає. Відповідності до закону останній зазначає, що має право поділу в натурі частни із спірного будинку, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності, в судовому порядку. Даний поділ майна потребує укладення договору про поділ у нотаріальній формі з нотаріальним посвідченням цього договору. Неодноразові звернення до відповідача з проханням здійснити добровільно спільний розподіл майна постійно ігнорується в частині укладення договору і прийняття участі в посвідченні його у встановленому законом порядку. За таких обставин останній змушений вдатися до судового втручання з метою захисту права на поділ із майна, що має статус майна на праві спільної часткової власності. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2023 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю - Кирилюка А. І. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.04.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження. З метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.11.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позиція сторін по справі. Позивач [PERSON] та його уповноважений представник - адвокат Палєй Ю. А, вимоги позовної заяви підтримали, просили суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Уповноважений представник відповідача [PERSON] - адвокат Ящинський А. Л. заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у такому. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи за позовом, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно копії договору дарування житлового будинку серії ААМ № 230269 від 10.04.1998 року стверджується що [PERSON] з однієї сторони [PERSON] та [PERSON] з другої сторони уклали такий (а.с. 8). Згідно копії Технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] , власниками якого є: [PERSON] (а.с. 9-15). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 317724518 від 14.1.2022 року встановлено, що земельна ділянка, кадастровий номер 4610136300:04:014:0180 належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] (а.с. 16). Суд також приймає до уваги висновок експерта № 62/23 від 07.11.2023 року за результатами проведення будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи встановлено: По будівельно-технічній експертизі: Технічно можливий поділ житлового будинку та господарських споруд у будинковолодінні, що розташоване за адресою: [ADDRESS] відповідно до ідеальних часток співвласників в розмірі: перший співвласник [PERSON] - 11/20; другий співвласник [PERSON] - 9/20. По земельно-технічній експертизі: В зв`язку з невідповідністю фактичних меж земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4610136300:04:014:0180 межам земельної ділянки зареєстрованої в Національній кадастровій системі (НКС) - надати відповідь на поставлене перед експертом питання до усунення виявлених невідповідностей - не надається за можливе. В зв`язку з невідповідністю фактичних меж земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4610136300:04:014:0180 межам земельної ділянки зареєстрованої в Національній кадастровій системі (HKC) - надати відповідь на поставлене перед експертом питання до усунення виявлених невідповідностей не надається за можливе. Застосоване судом законодавство при розгляді справи. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Поняття спільної часткової власності визначено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Частиною 3 ст. 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу змісту норм ст. 183, 358, 364 ЦК України виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Вказана позиція висловлена в Постанові Верховного Суду у справі № 278/947/17 від 15.05.2019 року. Відповідно до ст. 88 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Частиною 1 ст. 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за результатом системного аналізу усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з визначеними частками право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру їх часток. Саме такий висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 05.07.2017 року у справі № 6-1726цс16. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. При цьому, у разі бажання поділу земельної ділянки з виділенням частки в натурі, повинна бути фактична можливість такого поділу. Регулювання відповідних правовідносин передбачене ст. 370-372 ЦК України, які також виходять із рівності часток у праві спільної сумісної власності. При застосуванні наведених норм важливе значення мають рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладені у Постанові від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Слід особливо відзначити позицію, викладену в абз. 3 п. 21 Постанови, за якою «якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої». Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Виділення в натурі частки нерухомого майна можливе в разі дотримання наступних умов: - поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами; - виділення в натурі частки об`єкта нерухомого майна, що є спільною власністю, можливе, якщо кожному співвласнику може бути виділено відокремлене приміщення з власним входом; - наявність реєстрації земельної ділянки на якій розташований об`єкт нерухомого майна в Державному земельному кадастрі та реєстрації права власності на неї в установленому законом порядку. Зокрема, технічна можливість означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка яка залишається у іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України. Окрім цього відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнання приміщення в ізольовані квартири. Також слід наголосити на тому, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 29.09.2020 року у справі № 286/3653/18. У ч. 1 ст. 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Приписи, зазначені у цитованих статтях, додатково розкриті практикою Верховного суду як «концепція єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди». Зокрема, Верховний Суд України у Постанові від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16 тлумачить приписи ст. 120 ЗК України та вказує, що визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на відповідні житловий будинок, будівлю чи споруду. Окрім цього, у Постанові ВП ВС від 08.12.2019 року у справі № 263/6022/16-ц така концепція тлумачиться наступним чином: «особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. У Постанові ВП ВС від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16, зазначено, що «перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній». Відповідно до ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна право спільної часткової власності на це майно припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відтак, виділ частки у праві спільної часткової власності в натурі, впливатиме і на право власності на земельну ділянку, що розташована під будинком. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 3К України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встанови будинку. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників житлового будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом (ч. 3 ст. 89 ЗК України). Як вбачається з 4. 4 ст. 89 3К України співвласники земельної ділянки, що перебувають у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки крім випадків, установлених законом. Частиною 5 ст. 89 ЗК України передбачено, що поділ земельної ділянки, яка спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. При вирішенні спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погоджено власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту поділу. Якщо відсутній погоджений або встановлений порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює поділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним з співвласників належним йому майном. У ч. 2 ст. 120 ЗК України вказано, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 12.05.2022 року у справі № 686/1404/19 (провадження № 61-14882с621). Також суд не приймає до уваги долучену до матеріалів справи позивачем схему поділу земельної ділянки (а.с. 18), оскільки відповідно до висновку експерта № 62/23 від 07.11.2023 року за результатами проведення будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи встановлено, що відповідно до земельно-технічної експертизи в зв`язку з невідповідністю фактичних меж земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4610136300:04:014:0180 межам земельної ділянки зареєстрованої в Національній кадастровій системі (НКС) - надати відповідь на поставлене перед експертом питання до усунення виявлених невідповідностей - не надається за можливе. Окрім цього в зв`язку з невідповідністю фактичних меж земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4610136300:04:014:0180 межам земельної ділянки зареєстрованої в Національній кадастровій системі (HKC) - надати відповідь на поставлене перед експертом питання до усунення виявлених невідповідностей не надається за можливе. Таким чином, позовна вимога про поділ земельної ділянки загальною площею 0,0436 га, кадастровий номер: 4610136300:04:014:0180 по [ADDRESS] між співвласниками рівними частинами не відповідає вимогам чинного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду, оскільки поділ в натурі земельної ділянки здійснюється з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні. Підсумки. Суд зазначає, що відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Положеннями п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Враховуючи наведене, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов висновку що такі слід задовольнити частково. Судові витрати по справі. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial