Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-02 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Сакун В.А., звернувся до суду з позовом, уточненим до відкриття провадження, про стягнення з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що в період з 08.02.2010 по 02.06.2020 року він перебував у трудових відносинах з ДП "Вугільна компанія "Краснолиманська", де працював машиністом гірничовиймальних машин. 02.06.2020 згідно наказу №760/к від 02.06.2020 був звільнений з роботи на підставі ст.38 ч.1 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні відповідач в порушення норм трудового законодавства не провів з ним остаточного розрахунку та не виплатив йому нараховану заробітну плату в розмірі 98337,60 грн. Вказуючи на це та посилаючись на ст.117 КЗпП України, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь в середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, розрахунку якого не надає у зв`язку з неотриманням від відповідача інформації про середньоденний заробіток на його запит, а також понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. та витрати за сплату судового збору при зверненні до суду в розмірі 858,88 грн. Згідно відзиву на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх незаконними та необґрунтованими і просить суд у задоволенні вимог позивача відмовити повністю. Аргументуючи свою позицію, вказує, що про звернення позивача до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачу стало відомо 29.11.2023, про що свідчить вхідний штамп підприємства про отримання копії ухвали суду про відкриття провадження та копії позовної заяви [PERSON] , направлених на адресу відповідача поштовим зв`язком. В день свого звільнення 02.06.2020 позивач не працював, а перебував у черговій відпустці, що підтверджується довідкою відділу контрольного табелю. 02.06.2020 йому була видана трудова книжка. Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є неконкретною, так як період, за який підлягає стягненню середній заробіток та його розмір, не зазначаються. Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що заборгованість в розмірі 98337,60 грн. стягнута на користь позивача на підставі судового наказу Димитровського міського суду 2-н/226/631/2023 від 17.11.2023. Затримка розрахунку при звільненні позивача була обумовлена важким фінансовим становищем підприємства,що підтверджується довідкою про заборгованість з заробітної плати Форми №3 «Додаток 1», бухгалтерською довідкою про заборгованість станом на 01.04.2023 перед контрагентами в розмірі 1 757 957 000 грн, бюджетом (податковий борг в розмірі 1 202 132 000 грн, ЄСВ - в сумі 100 869 000 грн, по пільговим пенсіям - 276 769 000 грн., інша сума - 210 656 000 грн, а також фінансовими звітами за результатами роботи: за 2020 рік підприємство мало збитки 191 057 000 грн., за 2021 збитки склали 718 737 000 грн, за 2022 збитки становили 269 773 000 грн, за 1 квартал 2023 - 114 195 000 грн. збитків. Загальна сума дебіторської заборгованості перед підприємством склала 3 513 770 000 грн. У зв`язку з цим, в разі якщо суд дійде висновку про задоволення позовних вимог позивача, представник відповідача просить врахувати зазначені обставини та висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові № 761/9584/15-ц, і з врахуванням розміру заборгованості, принципу співмірності та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця зменшити позивачу розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також звертає увагу суду на набрання чинності Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», згідно якого середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку визначається не більше як шість місяців. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн, представник відповідача зазначає, що для визначення розміру таких витрат учасник справи має подати детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат відповідно до ст.137 ЦПК України має бути співмірним із складністю справи, обсягом виконаної роботи і витраченим на це адвокатом часом, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони. У разі недотримання цих вимог суд може за клопотанням сторони зменшити розмір витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу відповідач вважає завищеним та таким, що не відповідає критеріям обґрунтованості, складності справи і розумної необхідності. Звертає увагу суду, що ні позивачем, ні його представником не додано до позовної заяви жодного платіжного документу на предмет підтвердження цих витрат. З урахуванням наведених обставин та висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові №826/1216/15 від 27.06.2018, у задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу також просить відмовити. Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін сторони не заявили. Встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши надані суду докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 08.02.2010 по 02.06.2020 року перебував у трудових відносинах з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», працюючи на посаді машиніста гірничовиймальних машин 5 розряду з повним робочим днем у шахті. 02.06.2020 його було звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 ч.1 КЗпП України, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.9-10). Згідно довідки відділу контрольного табелю, [PERSON] у день звільнення не працював (а.с.29 зв.,46). Як вбачається з довідки ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» від 06.09.2021 №803, наданої позивачем, загальна заборгованість перед позивачем на час його звільнення після утримання необхідних податків і зборів склала 98337,60 грн (а.с.4). Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовується. У відзиві на позов відповідач зазначає, що вказана сума була стягнута з відповідача на користь позивача на підставі судового наказу Димитровського міського суду 2-н/226/631/2023 від 17.11.2023. Інформація про виконання судового наказу відсутня. Згідно довідки відповідача від 07.12.2023, середньоденний заробіток позивача, розрахований роботодавцем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року, складає 660,71 грн (а.с.31зв.). Позивачем вказаний розмір середньоденного заробітку не оспорюється. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ч. 1 ст. 47 КЗпП України встановлено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація відповідно до ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Судом встановлено, що в день свого звільнення позивач не працював, що підтверджується довідкою контрольного табелю від 02.06.2020, долученою відповідачем до відзиву на позовну заяву (а.с.29 зв.). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст.117 КЗпП України настає після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок та невиплати після пред`явлення цієї вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Доказів тому, що після звільнення з роботи позивач звертався до відповідача з вимогою про здійснення з ним остаточного розрахунку суду не надано. Як стверджує відповідач, про вимоги позивача щодо розрахунку з ним йому стало відомо з судового наказу Димитровського міського суду від 17.11.2023 №2-н/204/631/2023, яким з відповідача на користь позивача було стягнуто 98 337,60 грн. Отже час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з отримання відповідачем вказаної інформації. До такого висновку суд прийшов з огляду на правову позицію, викладену у постанови Верховного Суду від 27.01.2020 по справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18), яку суд згідно із ч.4 ст.263 ЦПК враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Як зазначено в цьому рішенні, час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Таким чином, період розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має визначатися з наступного дня після того, як відповідачу стало відомо про стягнення на користь позивача заборгованості з заробітної плати на підставі судового наказу по день винесення судового рішення по суті спору. Отже, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має відбуватися з 18.11.2023 по 03.01.2024 - день винесення рішення, виходячи з середньоденної заробітної плати позивача, яка складає 660,71 грн, і до сплати позивачу підлягає 21803,43 грн. (660,71 грн х 33 дн.). Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд приходить до висновку, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з доведеності понесення стороною таких витрат і з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Частиною другою ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки доказів на підтвердження понесення позивачем таких витрат суду не надано, його про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним при зверненні до суду витрати за сплату судового збору в розмірі 858,88 грн.

Outcome: partial