Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення безстрокового, безоплатного житлового та земельного сервітутів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач разом зі своєю сім`єю: дружиною [PERSON] та доньками [PERSON] з 2018 року постійно проживають у будинку мами позивача - відповідачки [PERSON] за адресою [ADDRESS] . У вказаному будинку позивач та його сім`я проживає з дозволу відповідачки. Власниця будинку [PERSON] проживає разом із ними та веде спільне господарство, коли приїздить в Україну. Відповідачка часто їздить на заробітки в Республіку Італія, а в будинку зберігає свої особисті речі та побутову техніку. Позивач постійно сплачує комунальні платежі та утримує будинок у придатному для проживання стані, робить ремонт та доглядає земельну ділянку біля будинку. Підставою звернення до суду є порушення відповідачкою сервітутних прав позивача як члена сім`ї. Також позивач зазначає, що коли відповідачка приїздила в Україну, майже завжди між ними відбувалися конфлікти. [PERSON] приходила у свій будинок та своїм онукам, невістці й позивачу казала, що бачити їх не хоче та буде жити в будинку одна. В один із приїздів відповідачка влаштувала скандал, поламала замки на сараях і викрала ключі від автомобіля позивача. Іншого разу розбила пральну машину та спалила особисті речі позивача. Поліцейські, які приїздили на виклик повідомили, що відповідачка є власницею будинку та порадили звертатись до суду за отриманням рішення про право позивача та його сім`ї проживати в будинку й лише тоді поліція буде приймати міри. Позивач неодноразово пробував вирішити спір добровільно в досудовому порядку та багато разів пропонував відповідачці домовитись про спільне проживання. Лист позивача з пропозицією укласти договір та з проектом договору в серпні 2022 року повернувся без відповіді з формулюванням «Закінчення терміну зберігання», тому добровільно, в досудовому порядку, вирішити спір не вдалося. В будинку та на території садиби знаходиться багато належних позивачу особистих речей, побутової техніки, меблів, тварин, автомобіль й іншої власності, нормальне використання яких неможливе без обтяження особистим постійним сервітутом будинку та земельної ділянки. Будь-яким іншим способом задовольнити потреби користування своєю власністю неможливо, оскільки спірний будинок це єдине місце проживання позивача. Позивач вважає, що має право користування житловим приміщенням у порядку ст. 405 ЦК України як член сім`ї власника житла, який проживає разом із ним. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд встановити йому особистий, безстроковий, безоплатний сервітут на будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] як члену сім`ї власниці будинку [PERSON] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що з 2018 року він разом зі своєю сім`єю проживає в належному [PERSON] житловому будинку по [ADDRESS] , куди вони вселилися з її дозволу. Ні він, ні члени його сім`ї в цьому помешканні не зареєстровані. Відповідачка працює в Італії та приїздить в Україну 4-5 разів на рік. Щоразу в них виникають конфлікти з приводу житла: [PERSON] вимагає від них виселитися з житлового будинку. В зв`язку з цим у сторін склалися неприязні відносини. Оскільки іншого помешкання його сім`я не має, позивач намагався домовитися з відповідачкою щодо використання цього майна, запропонував укласти договір про встановлення сервітуту, який надіслав на її адресу, однак відповідачка його не отримала, хоча позивач вважає, що [PERSON] відмовиться від укладення такого договору. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, відзиву на позов не подала. Вислухавши пояснення позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов безпідставним і таким, що до задоволення не підлягає. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок та земельна ділянка для його будівництва й обслуговування, площею 0,1 га, по [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 жовтня 2023 року №350039670. З копії акту про одруження №8 від 06.11.1966, копії акту про розірвання шлюбу №32 від 02.12.1971, копії акту про укладення шлюбу №25 від 26.11.1972 та зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] є сином відповідачки [PERSON] . З пояснень позивача та зі змісту позову встановлено, що у вказаному вище житловому будинку без реєстрації проживає позивач [PERSON] , його дружина [PERSON] та дочки [PERSON] і [PERSON] . Також позивач зазначає, що між ним та власницею житлового будинку [PERSON] існує спір з приводу користування цим нерухомим майном, у якому відповідачка вимагає від позивача та його сім`ї звільнити помешкання. Із заяви [PERSON] від 02.07.2022, опису вкладення до листа та квитанції про оплату послуг поштового зв`язку вбачається, що позивач запропонував відповідачу, як власнику нерухомого майна, укласти договір про встановлення сервітуту на земельну ділянку та житловий будинок по [ADDRESS] , примірник якого долучений до матеріалів справи. За умовами договору [PERSON] надається право безоплатного та безстрокового користування вказаним нерухомим майном. Однак відомостей про отримання відповідачем пропозиції укласти договір та її відповіді на цю пропозицію позивач не надав. Відповідно до частин 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статей 321 та 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). За приписами статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з вимогами ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України). Отже, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. З аналізу положень статей 401, 402 ЦК України вбачається, що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін. Згідно зі ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Положеннями ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 28.01.2013 №24-150/0/4-13 роз`яснив, що при вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з`ясовувати чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку, чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звертається з питанням обмеженого користування чужим майном. Відповідно до пункту 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про встановлення сервітуту, суд має враховувати, що земельний сервітут встановлюється стосовно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається в разі переходу права на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК), а в разі встановлення особистого сервітуту права закріплюються за певною особою і він припиняється внаслідок її смерті (частина друга статті 401, пункт 6 частини першої статті 406 ЦК). Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. Таке ж зазначено й у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 - встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого права. Аналіз наведених вище положень закону та правових позицій вищих судів вказують на те, що суть сервітуту полягає в наданні особі можливості користуватися чужим нерухомим майном саме для забезпечення повноцінного використання власного майна. При цьому, гарантовані права власника нерухомого майна, обтяженого сервітутом, не можуть порушуватися або мають здійснюватися найменш обтяжливим способом, тобто незручності у використанні свого майна мають бути мінімальними. Водночас, підставою встановлення сервітуту є відсутність в особи, в тому числі й у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітут. У спорі, що розглядається, позивач просить встановити сервітут на житловий будинок, де він проживає зі своєю сім`єю, та на земельну ділянку, призначену для його обслуговування, з метою використання цього майна як житла, а не для повноцінного використання належного йому майна, оскільки наявність такого не встановлено. При цьому, зі змісту позову та пояснень позивача вбачається, що між ним та власником нерухомого майна - відповідачем [PERSON] існує спір щодо володіння спірним майном. [PERSON] вимагає від позивача звільнити її помешкання, пояснюючи це бажанням проживати в будинку одноосібно. З наведеного вбачається, що в цьому випадку йде мова не про сервітут у розумінні статей 401 та 404 ЦК України, а про захист житлових прав позивача, який проживає в житловому будинку відповідачки й яка вимагає його виселення. Суд звертає увагу на те, що позивач та члени його сім`ї проживаються у спірному будинку без реєстрації, належних доказів про надання власником помешкання дозволу на їх вселення суду не надано. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Отже, чинним законодавством закріплено право власника майна вільно й безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження власника в реалізації цього права допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Беручи до уваги викладене вище, суд вважає, що встановлення сервітуту на право користування позивачем належними відповідачу житловим будинком та земельною ділянкою порушуватиме право останньої на вільне володіння своїм майном з огляду на її небажання використовувати його спільно з позивачем та його сім`єю. Крім того, позивач не довів, що встановлення сервітуту є єдиними способом задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном, оскільки існування такого майна нічим не підтверджене. Тому суд приходить до висновку про відсутність фактичних та правових підстав для задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, відмовляючи в задоволенні позову, суд покладає на відповідача понесені ним витрати на сплату судового збору.

Outcome: dismissed