Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1019,01 дол. США. Вказана позовна заява сформована в системі «Електронний суд». Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 06 серпня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва прийнято рішення про стягнення грошових коштів за договором позики від 05.08.2009 року з [PERSON] на користь [PERSON] 265 660,41 грн., судові витрати в сумі 1 668 грн., а всього - 267 328,41 грн. Рішення суду набрало законної сили 12 листопада 2014 року. 03 грудня 2014 року Дарницький районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 753/20473/13 на виконання вказаного рішення суду та 05 грудня 2014 року Дарницьким районним управлінням юстиції у м. Києві за заявою позивача відкрито виконавче провадження [NUMBER]. З відповіді Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вбачається, що за період з 05.12.2014 по 09.10.2023 відповідачем згідно виконавчого листа №753/20473/13 від 03.12.2014 частково сплачено суму боргу у розмірі 17 165,16 грн. (20.09.2023 - 6 256,08 грн.; 25.09.2023 - 3 636,36 грн.; 04.10.2023 - 3 636,36 грн.; 10.10.2023 - 3 636,36 грн.). Таким чином, сума боргу станом на 11.10.2023 складає - 250 163,24 грн. Враховуючи викладене, а також враховуючи те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, позивач звернувся з даним позовом до суду та прохає суд у якості компенсації (плати) за користування грошовими коштами стягнути з відповідача три проценти річних за період з 01.06.2020 по 23.02.2022 у розмірі грошового еквівалента 1019,01 дол. США за офіційним курсом НБУ. 01.11.2023 до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.11.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача, а саме: [ADDRESS] , направлялась ухвала про відкриття провадження у справі, яка повернулась за зворотньою адресою без вручення з вказівкою у довідці про причини повернення/досилання «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім того, суд зазначає, що оскільки позовна заява сформована в системі «Електронний суд» позивачем на виконання вимог ч. 7 ст. 43 ЦПК України, надано докази направлення копії позовної заяви з доданими до неї документами за вищевказаною адресою місця реєстрації відповідача. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України). За п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, судом було здійснено усі передбачені Цивільно процесуальним кодексом України дії щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи. Однак, відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд даної справи, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, заперечень чи клопотань з процесуальних питань, а також не скористався своїм правом подання до суду заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від позивача також не надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 серпня 2014 року у справі № 753/20473/13-ц, яке набрало законної сили 12.11.2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 265 660, 41 грн., судові витрати в сумі 1 668 грн., а всього - 267 328,41 грн. На підставі вказаного рішення суду 03.12.2014 року виданий виконавчий лист 753/20473/13-ц про примусове виконання рішення та відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Так, в матеріалах справи міститься відповідь Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11.10.2023, у якій зазначено, що за період з 05.12.2014 по 09.10.2023 боржником, а в даному випадку відповідачем [PERSON] , згідно виконавчого листа №753/20473/13 від 03.12.2014, в рамках виконавчого провадження [NUMBER], було частково сплачено суму боргу у розмірі 17 165,16 грн. (20.09.2023 - 6 256,08 грн.; 25.09.2023 - 3 636,36 грн.; 04.10.2023 - 3 636,36 грн.; 10.10.2023 - 3 636,36 грн.). Таким чином, сума боргу станом на 11.10.2023 складає - 250 163,24 грн. Згідно із ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. За приписами стст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Частиною 1 ст. 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За нормою ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті доларах США за період з 01.06.2020 по 23.02.2022. Окрім того, представником позивача надано розрахунок 3% річних, який розраховано за наступною формулою: - 366,79 дол. США за період з 01.06.2020 по 31.12.2020 = 214 дн. (19200,00 дол. США Х 0,03/366 дн. Х 214 дн. = 366,79 дол. США; - 567,00 дол. США за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 = 365 дн. (19200,00 дол. США Х 0,03 = 567,00 дол. США; - 85,22 дол. США за період з 01.01.2022 по 23.02.2022 = 54 дн. (19200,00 дол. США Х 0,03/365 Х 54 = 85,22 дол. США). Однак, суд не погоджується з вищевказаним розрахунком 3% річних, виходячи з наступних підстав. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». З мотивувальної частини рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2014 вбачається, що позивач прохав суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості за договором позики у розмірі еквівалентному 19200,00 дол. США на день винесення рішення суду. Ухвалюючи вищевказане рішення у справі №753/20473/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва, та яке набрало законної сили, суд врахував курс валют, який діяв на час ухвалення рішення, та визначив борг в гривні, з урахуванням заявлених позивачем позовних вимог. Отже, позикодавець, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником виконувалось судове рішення про стягнення такої заборгованості, не має права на стягнення 3% річних в іноземній валюті, оскільки останній визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і приймав його виконання. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 754/2449/22 (провадження № 61-13205 св 22). Отже, враховуючи вище викладене, суд зазначає, що позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання від визначеної у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2014 суми заборгованості у розмірі 267 328,41 грн., розмір яких відповідно до здійсненого судом розрахунку становить 13 895,55 грн. (4 689,20 грн. за період з 01.06.2020 по 31.12.2020 = 214 днів (267 328,00 Х 3% Х 214:366:100; 9 206,34 грн. за період з 01.01.2021 по 23.02.2022 = 419 днів (267 328,00 Х 3% Х 419:365:100). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 13 895,55 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача суму судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 400,67 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial