Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

У грудні 2022 року ПАТ АТ «Укргазбанк» звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 22 травня 2008 року між ним та [PERSON] був укладений договір про надання кредиту у сумі 79 730 дол.США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,3% на строк до 21 травня 2018 року. Банк зобов`язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. У зв`язку з чим [PERSON] має заборгованість. У якості забезпечення виконання умов кредитного договору були укладені два договори поруки з [PERSON] та [PERSON] , за якими останні зобов`язувались відповідати перед кредитором за невиконання або неналежне виконання [PERSON] умов кредитного договору. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2010 року стягнено солідарно з [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 87\~360,39 дол.США та 30\~654,60 грн., судові витрати; стягнено з [PERSON] штраф за невиконання умов договору іпотеки щодо не страхування предмету іпотеки в розмірі 29605 грн.; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на предмет іпотеки. Рішення суду не виконується боржниками, кредит погашений лише частково в розмірі 11\~490,70 дол.США (05 березня 2021 року). Оскільки зобов`язання між сторонами не припинились, кредитор має право на стягнення 3% річних за весь період просточення, а саме за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року 12\~652,95 дол.США, що по курсу НБУ становить 462\~700,66 грн. У добровільному порядку відповідачі свої зобов`язання не виконують. Просили суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] заборгованість в розмірі 12\~625,95 дол.США та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6\~940,51 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2022 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. \~ \~ \~ \~Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2023 року провадження по справі в частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] закрито, оскільки останній помер [INFO] , тобто до відкриття провадження по даній справі. У судове засідання представник позивача не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. У судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справу не надходило. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками відповідачам направлено на адресу зареєстрованого місця проживання. Також додатково суд здійснював виклик відповідачів шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 22 травня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір №46/08/840. За даним договором [PERSON] отримав кредит в розмірі79\~730 дол.США на строк до 21 травня 2018 року зі сплатою процентів за користування грошовими коштами в розмірі 13.3% річних. Також у якості забезпечення виконання кредитного договору, 22 травня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», та [PERSON] укладено договір поруки. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2010 року стягнено солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 87\~360,39 дол.США та 30\~654,60 грн.; стягнено з [PERSON] штраф за невиконання умов договору іпотеки щодо обовязку страхування предмету іпотеки в розмірі 29\~605,00 грн.; у рахунок погашення заборгованості звернено стягнення на предмет іпотеки (справа №2-1240/10). Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Формулювання\~статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 цього Кодексу. Отже, за\~\~змістом\~\~наведеної\~\~норми\~\~закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи\~статті 625 ЦК України\~поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. З позовної заяви вбачається, що після ухвалення судового рішення лише 05 березня 2021 року боржником було погашено 11\~490,70 дол.США, та на даний час заборгованість становить 75\~869,69 дол.США. На даний час ПАТ Акціонерний банк "Укргазбанк" звернувся до суду з позовом про стягнення 3% річних. Підставою для звернення з позовом до суду стало невиконання відповідачем умов кредитного договору та рішення суду, що підтверджується виписками по рахунках, тому позивач вважав, що відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~банк має право вимагати від відповідача сплатити три проценти річних від простроченої суми в загальному розмірі 12\~652,95дол.США: за період з 12 березня 2017 року по 05 березня 2021 року на розмір заборгованості в розмірі 87\~360,39 дол.США та з 05 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року на розмір заборгованості 75\~869,69 дол.США. Встановлено, що позов поданий до суду 20 грудня 2022 року, та розрахунок заборгованості по\~статті 625 ЦК України\~позивачем здійснено за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Суд звертає увагу на те, що\~главою 19 ЦК України\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у\~статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. У постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). У зв`язку з викладеним, суд вважає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Підсумовуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, як особлива міра відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме заборгованість в розмірі 12\~652,95дол.США: за період з 12 березня 2017 року по 05 березня 2021 року на розмір заборгованості в розмірі 87\~360,39 дол.США та з 05 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року на розмір заборгованості 75\~869,69 дол.США. У частинах першій, тринадцятій\~статті 141 ЦПК України\~встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України у пунктах 35, 36 постанови № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною\~Законом України № 3674-VI «Про судовий збір»). Як вбачається з матеріалів справи вбачається, що звертаючись з позовом позивач просив сплатив судовий збір у розмірі 6940 грн. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачів на користь позивача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, то з відповідачів на користь позивача підлягає стягнення судовий збір у розмірі 6940 грн. в рівних частинах з кожного. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved