Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

12 вересня 2022 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява Керівника Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації, Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство» до Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, в якій, з урахуванням зміни предмету спору, просять: - Визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради №169/62 від 21.10.2020 «Про передачу земельної ділянки у районі вул. Чехова (Соборний район) у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; - Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 03.12.2020, укладений між [PERSON] , [INFO] (РН0КПП [NUMBER] ) та [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим Максимом Євгенійовичем та зареєстрований в реєстрі за № 3892, об`єктом якого є земельна ділянка площею 0,1000 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:03:018:0152, з одночасним припиненням права класності [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку (номер запису про право власності 39504941); - Усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:03:018:0152, яка розташована на території Соборного району міста Дніпра Дніпропетровської області, шляхом витребування її із незаконного володіння [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації з правом постійного користування Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство»; - Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:03:018:0152 у Державному земельному кадастрі; - Стягнути з відповідачів у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (49044, м. Дніпро, пр-т Дмитра Яворницького, 38, ДОФО 820172, Держказначейська служба України, м. Київ UA228201720343160001000000291 код за ЄДРПОУ 02909938) сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивачем було зазначено наступне. Рішенням Дніпровської міської ради № 179/27 від 06.12.2017 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у [ADDRESS] , [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі [ADDRESS] . В подальшому рішенням Дніпровської міської ради №169/62 від 21.10.2020 «Про передачу земельної ділянки у районі вул. Чехова (Соборний район) у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передано земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер №1210100000:03:018:0152, у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування нового будинку, господарських будівель і споруд в районі [ADDRESS] . На підставі рішення Дніпровської міської ради № 169/62 від 21.10.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 11.11.2020 зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності вищевказану земельну ділянку (запис про право власності 39201490). У подальшому, 03.12.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 3892, зареєстрований 03.12.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.В. в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно з присвоєнням номеру запису право власності за №39504941. Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено, що вищевказана земельна ділянка вибула з державної власності з порушенням вимог земельного та лісового законодавства України. Так, відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агентства лісових ресурсів країни № 25 від 17.01.2022, земельна ділянка з кадастровим номером №1210100000:03:018:0152 знаходиться в межах квартала 4 виділи 16, 23 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», площа перетину меж цієї земельної ділянки з межами кварталу 4 виділи 16, 23 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство» становить 0,1000 га з загальної площі ділянки 0,1000 га. При цьому, відповідно до ч.1 ст.20 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії (зміна цільового призначення земельних ділянок) здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Разом з тим, зазначена земельна ділянка, яка перебуває у державній власності та має лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача - ДП «Дніпровське лісове господарство» у встановленому порядку (статті 149-151 Земельного кодексу України) повноважним органом не вилучалась та зміна її цільового призначення не здійснювалась. Враховуючи викладене, на думку позивача, спірна земельна ділянка з кадастровим номером №1210100000:03:018:0152, розташована в межах квартал 4 виділи 16, 23 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», належить до земель лісового фонду та у відповідності до положень до ст. 5 Лісового кодексу України та ст. ст. 55,56,84 Земельного кодексу України за своїм цільовим призначенням не передбачала можливості для її відведення у приватну власність за категорією земель - землі житлової та громадської забудови, та окрім усунення перешкод у здійсненні Дніпропетровською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження цією земельною ділянкою лісового фонду площею 0,1000 га, з кадастровим номером №1210100000:03:018:0152, шляхом витребування її із незаконного володіння [PERSON] , визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради №169/62 від 21.10.2020 та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.12.2020, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , наявні підстави для скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, з метою фактичного поновлення інтересів територіальної громади (т.1 а.с.1-32, т.2 а.с.2-8). Відповідач Дніпровська\~міська рада,\~в особі\~її представника,\~позовні вимоги\~не визнала\~та подала\~відзив,\~в якому\~послалися на\~те,\~що позивачі у встановленому чинним законодавством порядку не надали до позовної заяви на розгляд суду достатніх та допустимих доказів щодо підтвердження викладених ними обставин. Дніпропетровська обласна державна адміністрація та Державне підприємство «Дніпровське лісове господарство» у разі наявності порушеного права мали можливість звернутися з позовною заявою, проте ними не було вчинено жодних дій для захисту свого права, якщо б дійсно таке право було порушено. Крім того, посилались на той факт, що ДП «Дніпровське лісове господарство» до облдержадміністрації з питання оформлення права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення не зверталось, матеріали лісовпорядкування, визначені пунктом 5 ст. 48 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України та/або матеріали інвентаризації земель лісового фонду з визначенням їх меж та категорії - не надавались. Як на підставу своїх вимог Керівник Правобережної окружної прокуратури посилається на той факт, що Дніпровська міська рада розпорядилась земельною ділянкою, проте не мала на те повноважень, оскільки вказана земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та є державною власністю. Проте до позовної заяви не надано належним чином оформлені та завірені в органах землевпорядкування планово-картографічні матеріали кварталу 4 виділи 16, 23 Микільського лісництва. У зв`язку з чим неможливо встановити дійсне розташування земель лісогосподарського призначення зазначеного кварталу, а, отже, твердження Прокуратури про те, що спірна земельна ділянка входила до кварталу 4 та перебувала у постійному користуванні лісгоспу нічим не підтверджене. Інформація про зміни у лісовому фонді вноситься власниками лісів і постійними лісокористувачами у матеріали первинного обліку лісів станом на 1 січня поточного року. На основі такої інформації уточнюється до 1 лютого документація кадастру. Республіканський комітет з лісового та мисливського господарства Автономної Республіки Крим, територіальні органи Держлісагентства щороку подають територіальним органам земельних ресурсів інформацію про показники кадастру з урахуванням поточних змін для ведення ними державного земельного кадастру. Проте відомості позивачами надаються станом па 2014 рік та без наявних доказів затвердження вказаних матеріалів органами землевпорядкування. Не має також інформації щодо проведення інвентаризації земель, тому не має підстав стверджувати, що позивачами надані належні та достатні докази порушеного права. Від своєчасності, якості та актуальності зібраної власниками або постійними користувачами лісів інформації про стан та зміни у лісовому фонді залежить ведення державного земельного кадастру територіальним органам земельних ресурсів. Дійсно, рішенням Дніпровської міської ради від 21.10.2020 №169/62 «Про передачу земельної ділянки в районі вулиці Чехова (Соборний район) у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, при цьому, ознайомившись з проектом землеустрою можна було зазначити, що згідно з даними з Державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) форма власності значиться комунальна, землі запасу; відводиться за рахунок земель не наданих у власність або постійне користування. Земельна ділянка не належить, зокрема, до земель лісогосподарського призначення. За основним цільовим призначенням спірна земельна ділянка віднесена до категорії «Землі житлової та громадської забудови». Передача земельних ділянок у власність передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою, його погодження компетентними органами, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування. Таким чином, оскільки проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки був погоджений всіма уповноваженими органами, передбаченими законом, а тому рішення Дніпровської міської ради щодо передачі земельної ділянки відповідає чинному законодавству України (т.1 а.с.161-166). Крім того, даним відповідачем було подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки прокурор не має права діяти в інтересах Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство», оскільки воно не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого належать відповідні владні повноваження. Підставою для представництва прокурором інтересів держави є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Відповідач зазначив, що суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Проте, як вбачається з листа від 15.06.2022 № 1636/0/526-22 було повідомлено, що до повноважень облдержадміністрації не належали повноваження з розпорядження вказаними земельними ділянками, що в цілому підтверджує той факт, що не існувало підстав для звернення до суду в інтересах облдержадміністрації. При цьому прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва (т.1 а.с.234-238). 03.11.2022 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив відповідача ДМР, у якій він заперечував доводам, викладеним у цьому відзиві, та зазначив, що відповідно до інформації Державного агентства лісових ресурсів України №02-33/1408 від 23.02.2022 року, отриманої на запит позивача, на спірну земельну ділянку погоджень щодо її вилучення зі складу державного лісового фонду не надавалось, що також підтверджено Інформацією КМУ №26649/27994-11-22/9.2.1 від 25.03.2022 року (т.1 а.с.190-203) Представник відповідача [PERSON] адвокат Бартош - Стрельников А.В. також скористався правом подачі відзиву, в якому позовні вимоги не визнав та наголосив на тому, що громадянам та юридичним особам за рішеннями органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га. у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] розроблявся на підставі рішення Дніпровської міської ради у встановлений законом спосіб, був погоджений із Головним архітектурно-планувальним управлінням цього органу місцевого самоврядування №14/27-308 від 21.02.2018 року. У цьому висновку зазначено, що спірна земельна ділянка належить до земель житлової та громадської забудови. Також цей проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] узгоджувався із Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу ДМР, яке теж надало позитивний висновок щодо можливості відведення цієї земельної ділянки та передачі [PERSON] у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бартош - Стрельников А.В. послався також на те, що наданими позивачем доказами не доведено належність спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, а у разі задоволення позовних вимог, буде порушені вимоги ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також прецедентну практику Європейського Суду з прав людини з цього приводу (т.2 а.с.87-93). 16.10.2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив представника відповідача [PERSON] , у якій він заперечував доводам, викладеним у цьому відзиві (т.2 а.с.239-258). Представник Третьої особи - Департаменту з активами Дніпровської міської ради подав до суду пояснення, у яких проти задоволення позову заперечували, послалися на те, що Рішенням Дніпропетровської міської ради №2/17 від 25.07.2007 року було затверджено проект генерального плану розвитку міста Дніпропетровська на період до 2026 року, а рішеннями цього ж органу №82/24 від 20.09.2017 року та №84/60 від 02.09.2020 року, було затверджено внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра. Відповідно до матеріалів діючого на час погодження Департаментом з активами Дніпровської міської ради Проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки [PERSON] , спірна земельна ділянка розташована в межах території садибної житлової забудови, розміщення житлового будинку, господарських будівель та споруд на цій земельній ділянці відповідає вимогам чинної містобудівної документації. План зонування території м. Дніпропетровськ був затверджений рішенням міської ради від 22.07.2015 № 54/66. Відповідно до рішення Дніпровської міської ради від 02.09.2020 №84/60 «Про затвердження проекту внесення змін до генерального плану розвитку міста Дніпра», - при визначенні відповідності намірів забудови вимогам містобудівної документації план зонування території міста застосовувати в частині, що не суперечить генеральному плану розвитку міста. Рішенням міської ради від 20.10.2021 № 212/11 затверджено проект внесення змін до плану зонування території м. Дніпра (рішенням міської ради від 24.11.2021 № 88/12 внесено зміни до пояснювальної записки проекту). В зазначених матеріалах проекту містобудівної документації відсутня інформація щодо земель лісового фонду (т.3 а.с.1-4). Представник Державного підприємства «Дніпровське лісове господарство» - голова його ліквідаційної комісії Береза М.Ю. подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника цього підприємства, у якому підтримав позовні вимоги (т.2 а.с.67-71). Інші сторони заперечень та пояснень до суду не надали. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, відповіді на відзив. Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували, послались на те, що спірна земельна ділянка за усіма офіційними документами, зокрема й за даними Державного Земельного Кадастру, відноситься до земель житлової та громадської забудови, її виділення у власність відповідачу [PERSON] відбулося із дотриманням усіх необхідних процедур. На цій земельній ділянці, її теперішній власник, відповідач [PERSON] , що прибав її в установленому законом порядку та є добросовісним набувачем, використовуючи цю земельну ділянку за призначенням, збудував будинок, витративши на це значні кошти. Задоволення позову призведе до необґрунтованого надмірного тягаря, що буде покладений державою на цю особу та зведення нанівець принципу правової визначеності. Вислухавши сторони та дослідивши надані суду докази з увагою на їх належність, допустимість та взаємний зв`язок між ними, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідност.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо клопотань про залишення позову без розгляду суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з частиною 3 статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Такі випадки визначені у статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган та у разі відсутності такого органу. Відповідно до частини 4 статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При зверненні з позовом до суду прокурором обґрунтовано, у чому полягає порушення інтересів держави та зазначено уповноважені органи. Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Із вказаної норми вбачається, що прокурор здійснює захист інтересів саме держави. При цьому у ній не визначається склад позивачів за позовом прокурора (чи то органи державної влади, органи місцевого самоврядування чи інші суб`єкти, які створені державою для належної реалізації економічної, соціальної, гуманітарної, правоохоронної, екологічної та інших функцій держави). Варто зауважити, що норми Закону України «Про прокуратуру» не конкретизують процесуальний склад учасників справи, який визначається прокурором самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин. Згаданий Закон також не визначає, що позивачем може бути виключно орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Визначальним фактором у цьому випадку є саме порушення інтересів держави і нездійснення або неналежне здійснення захисту таких інтересів відповідними суб`єктами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 вказала, що у випадку звернення прокурора з позовом до суду в інтересах держави в особі компетентного органу фактичним позивачем є держава, і саме вона набуває процесуальної дієздатності і є учасником справи. Тобто позивачем у справі за позовом прокурора є саме держава, а не конкретна особа чи орган (суб`єкт владних повноважень чи державне підприємство, які створені безпосередньо державою для реалізації своїх функцій у відповідних сферах). Таким чином, звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації та ДП «Дніпровське лісове господарство» має на меті комплексний захист прав держави, які порушені внаслідок неправомірного вибуття спірної земельної ділянки. Відповідно до абзацу 3 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній. У цій справі прокурором подано позов в інтересах держави в особі, зокрема, державного підприємства як землекористувача. Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 у справі № 3-рп/99 вказав, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств із часткою державної власності у статутному фонді. Отже, наявність інтересів держави у діяльності державних підприємств та господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді прокурор обґрунтовує окремо у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин порушення таких інтересів або ж фактів, які свідчать про загрозу їх порушення. З огляду на те, що фактичним позивачем за позовом прокурора є держава, визначення прокурором конкретних суб`єктів (орган державної влади, державне підприємство, акціонерне товариство з державною часткою у статутному капіталі тощо) як позивачів зумовлюється виключно нормами процесуального права, які регламентують склад учасників справи, процедуру її розгляду судом та порядок подальшого виконання судового рішення. Враховуючи викладене, визначаючи у якості позивача орган державної влади, державне підприємство, акціонерне товариство з державною часткою у статутному капіталі тощо, прокурор не здійснює захисту інтересів таких суб`єктів, а захищає інтереси держави, які тісно пов`язані з діяльністю або повноваженнями таких суб`єктів. Щодо заявлених позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 13 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють від імені Українського народу права власника в межах, визначених Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» завдань суду як державної правозахисної інституції суд, здійснюючи правосуддя у сфері земельних правовідносин, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод громадянина, інтересів юридичних осіб, суспільства і держави. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до пункту «б» частини першої етапі 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із частинами першою, другою етапі 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання. їх у користування. Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Пункт 12 Перехідних положень ЗК України встановлює, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до даних Державного земельного кадастру (довідка статистичної звітності, форма 6-зем) спірна земельна розподіляється за рахунок земель запасу. Судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що Рішенням Дніпровської міської ради № 179/27 від 06.12.2017 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у [ADDRESS] , [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в районі [ADDRESS] . В подальшому рішенням Дніпровської міської ради №169/62 від 21.10.2020 «Про передачу земельної ділянки у районі вул. Чехова (Соборний район) у власність [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки і передано земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер №1210100000:03:018:0152, у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування нового будинку, господарських будівель і споруд в районі [ADDRESS] . На підставі рішення Дніпровської міської ради № 169/62 від 21.10.2020 державним реєстратором виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області 11.11.2020 зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності вищевказану земельну ділянку (запис про право власності 39201490). Підставою для передачі земельної ділянки у власність [PERSON] відповідно до пункту 1 зазначеного рішення ДМР № 169/62 від 21.10.2020 було затвердження проекту землеустрою, розробленого ФОП [PERSON] щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер №1210100000:03:018:0152, розташованої в районі вул. Чехова. Відповідно до цього проекту землеустрою, оригінал якого суду надав для огляду представник Дніпровської міської ради під час дослідження доказів, та який було досліджено у судовому засіданні, згідно із довідкою Державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем), зазначену земельну ділянку було виділено з земель запасу, не наданих у власність та постійне користування в межах населених пунктів. Проектом також встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває в межах міста та згідно до п.1 ст. 150 Земельного кодексу України під час обстеження було встановлено, що в межах цієї земельної ділянки - відсутні об`єкти природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, лісогосподарського призначення, водного фонду, тощо; земельна ділянка на відноситься до особливо цінних земель. За вказаним Проектом землеустрою було встановлено: цільове призначення земельної ділянки згідно Класифікатора видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) - 01.01 (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) категорію земель, до якої віднесена земельна ділянка. - «землі житлової та громадської забудови». За інформацією щодо земельної ділянки, яка розташована в межах виділу, що надається Державним кадастровим реєстратором і територіальним органом нижчого рівня, форма власності на земельну ділянку визначена як комунальна власність. Крім того, Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, має Містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального управління Дніпровської міської ради щодо відведення спірної земельної ділянки, відповідно до якого зазначена земельна ділянка за матеріалами генерального плану розвитку міста знаходиться на території існуючої садибної житлової забудови. У подальшому, 03.12.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки № 3892, зареєстрований 03.12.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.В. в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно з присвоєнням номеру запису право власності за №39504941. Водночас, відповідно до інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання Державного агентства лісових ресурсів країни № 25 від 17.01.2022, земельна ділянка з кадастровим номером №1210100000:03:018:0152 знаходиться в межах квартала 4 виділи 16, 23 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство», площа перетину меж цієї земельної ділянки з межами кварталу 4 виділи 16, 23 Микільського лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство» становить 0,1000 га з загальної площі ділянки 0,1000 га. Надаючи оцінку встановленим обставинам, та аналізуючи докази, надані сторонами, суд виходить з наступного. Стосовно виділу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] . Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно ч.1 ст.20 Земельного Кодексу України (далі ЗК України), при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. Згідно ч.3 ст.20 ЗК України, категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Згідно ч.1 ст.123 ЗК України, - надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення або формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Відповідно до положень ч.1\~ст.122 ЗК України\~сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно зі\~ст.55 ЗК України\~до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст.ст.56,57 ЗК України\~землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Частиною першою статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Відповідно до частини 16 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що генеральні плани міст підлягають обов`язковій експертизі містобудівної документації. Відповідно до ст.16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», - містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням відомостей Державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі у цифровій формі в державній системі координат у формі електронних документів, що містять базові і тематичні геопросторові дані. Пунктом другим цієї ж статті встановлено, що порядок обміну інформацією між містобудівним кадастром та Державним земельним кадастром встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ від 03.06.2013 №483 було затверджено «Порядок інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром, іншими кадастрами та інформаційними системами». До переліку відомостей обмін якими здійснюється в процесі інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром, іншими кадастрами та інформаційними системами за наведеним Порядком віднесено, зокрема дані про обмеження у використанні земель та земельних ділянок, цільове призначення земельних ділянок, плани лісових ділянок, лісовпорядні карти, тематичні лісові карти та інший топографо-геодезичний картографічний матеріал державного лісового кадастру, тощо. Отже, дані генерального плану в частині віднесення земельних ділянок на території населених пунктів, зокрема міста, до певної категорії за цільовим призначеннях корелюються із даними Державного земельного кадастру, що означає, що за даними Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка не відноситься до земель лісогосподарського призначення. Суд звертає увагу на те, що згаданий Проект відведення спірної земельної ділянки містить Висновок про розгляд документації із землеустрою, виготовлений експертом державної експертизи Держгеокадастру у Харківській області Давидовим В.В., номер висновку №16608/82-20 від 08.09.2020, відповідно до якого за даними Державного земельного кадастру, на момент складення документації із землеустрою, спірна земельна ділянка відносилась: - за категорією - до земель житлової та громадської забудови; - за цільовим призначенням - до земель запасу; - за складом угідь - до земель без рослинного покрову або з незначним рослинних покривом; - за формою власності - до земель комунальної власності. Отже, за цим Висновком експерта державної експертизи Держгеокадастру, зазначена земельна ділянка за даними Державного земельного кадастру не відносилась до земель лісогосподарського призначення, що повністю спростовує позицію прокуратури в цій справі. Таким чином, спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] із земель міста в порядку безоплатної приватизації. З огляду на вказане, підстав вважати рішення Дніпровської міської Ради №169/62 від 21 жовтня 2020 року, за яким [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, таким, яке прийнято з порушенням вимог діючого законодавства відсутні, матеріалами справи не доведено, що спірну земельну ділянку (станом на момент передачі її відповідачу) було віднесено до земель лісогосподарського призначення. Зазначене узгоджується із висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №759/10970/13-ц та від 28 жовтня 2020 року у справі № 759/8821/15-ц. Що стосується висновку земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №6/06/23 від 23.06.2023 року, проведеної експертом Петровою О.В. за постановою слідчого в рамках кримінального провадження №42022042000000005, у якому експерт дійшла думки про наявність порушень чинного законодавства при затвердженні Дніпровською міською радою проектів землеустрою та виділенні низки земельних ділянок у власність громадянам, в тому числі й [PERSON] , то суд не може прийняти його як належний та допустимий доказ, оскільки при проведенні цієї експертизи не були використані всі наявні дані, зокрема, але не виключно, не враховані висновки експертів державної експертизи Головного управління Держгеокадастру. Дана експертиза містить взаємовиключні положення - стверджуючи, що земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації земельних ділянок в Державному земельному кадастрі, експерт [PERSON] ігнорує той факт, що за даними цього кадастру земельна ділянка, виділена [PERSON] належить до земель житлової та громадської забудови. Крім того, дана експертиза була призначена постановою слідчого в рамках кримінального провадження, а отже не є належним доказом, в розумінні норм ЦПК України, оскільки доказів того, що вона була предметом дослідження та оцінки судом в зазначеному кримінальному провадженні, що завершилося б ухваленням вироку або іншого судового рішення, яке набрало законної сили, суду не надано, за поясненнями сторін, у цьому кримінальному провадженні на теперішній час нікому навіть не пред`явлено підозру. При призначенні слідчим експертизи, сторони цивільної справи, що розглядається, були позбавлені можливості не тільки обирати експерта або експертну установу, але й запропонувати питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта, що гарантовано їм приписами ч.ч.3,5 ст.103 ЦПК України. До того ж, відсутність у зазначеному висновку експерта [PERSON] посилань на те, що його підготовлено для подання до суду, унеможливлює його використання у справі, що розглядається як належний та допустимий доказ, оскільки це суперечить вимогам ч.5 ст.106 ЦПК України. До схожого висновку дійшов й Верховний Суд у своїй постанові від 20.12.2023 року у справі № 172/313/21. Також суд звертає увагу на те, що використовуючи своє право на приватизацію земельної ділянки, особа передбачає, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком. Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки в аспекті її реального цільового призначення та дотримання порядку розпорядження нею. Стосовно набуття права власності на спірну земельну ділянку відповідачем [PERSON] . Судом встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку було набуте [PERSON] 03.12.2020 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №3892, зареєстрованого 03.12.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.В. в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно з присвоєнням номеру запису право власності за №39504941. В пункті 3 Договору зазначено, що ринкова вартість земельної ділянки згідно звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Оцінка України» станом на 03.12.2020 становила 95 020 грн. В пункті 4 цього Договору зазначено, що продаж земельної ділянки відбувся за 95 020 грн., які Продавець [PERSON] отримав від Покупця [PERSON] в повному обсязі до підписання цього договору. Зазначене свідчить про те, що право власності відповідача на спірну земельної ділянки було набуто за оплатним правочином (договором купівлі-продажу). На момент вчинення сторонами цього правочину жодних обтяжень, зареєстрованих у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не було, оскільки у протилежному випадку нотаріус би не посвідчив цей договір. Відповідно до пункту 2 Договору зазначено, що право власності Продавця було зареєстроване 11.11.2020 на підставі Рішення VII скликання Дніпровської міської ради №169/62 від 21.10.2020. Належність спірної земельної ділянки продавцю було перевірено належним чином приватним нотаріусом Сусловим М.Є., про що зазначено в посвідчувальному напису нотаріуса під договором. Отже, будь-які сумніви у належності продавцю [PERSON] спірної земельної ділянки, чи відсутності правомочності або повноважень відчужувати продавцю цю земельну ділянку, чи наявність будь-яких заборон, арештів чи інших обтяжень цієї земельної ділянки у покупця [PERSON] та у нотаріуса Суслова М.Є., який посвідчив цей договір - були відсутні. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 по справі № 925/1351/19 на час укладення договору купівлі-продажу було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у численних постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37. 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16), тощо. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття, тобто презюмується. Стаття 388 Цивільного кодексу України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті З ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 по справі № 925/1351/19). Таким чином, укладення відплатного договору купівлі-продажу, реальні розрахунки між покупцем та продавцем за цим договором, відсутність будь-яких обмежень чи обтяжень на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на день укладення договору, вкладення власних коштів покупця па поліпшення придбаного майна, витрачання коштів на будівництво, тощо, тобто дії покупця як до укладення правочину, так і після його укладення - свідчать саме про добросовісного набувача цього майна, яким є покупець - [PERSON] , відповідач у справі. Суд вважає, що витребовуючи від нинішнього власника спірну земельну ділянку і передаючи її у державну власність, залишається нез`ясованим та недослідженим питання щодо законності такого висновку та «індивідуального і надмірного тягаря» цієї особи, яка набула спірне майно в законний спосіб - на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу у продавця, який теж набув це майно в законний спосіб - на підставі відповідного рішення Дніпровської міської ради, реалізуючи своє право на приватизацію майна. У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України). Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті в межах компетенції. У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Позбавлення права власності має бути здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника. Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав. Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, щодо захисту права власності. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (ЄСПЛ у справі "Проніна проти України"). Відповідно до п.2 ч.1ст.141 Цивільно - процесуального кодексу України у разі відмови у позові сплачений судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed