Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

27.10.2022р. т.в.о. голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Поповцев О.С. звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати [PERSON] недієздатною та встановити над нею опіку. На обґрунтування звернення до суду вказав, що до органу опіки та піклування надійшло повідомлення в порядку статті 57 ЦК України про [PERSON] , яка потребує стороннього догляду та допомоги. Так, 14.09.2022р. [PERSON] була консультована лікарем загальної практики - сімейної медицини ТОВ «Добродок» [PERSON]., яким були надані рекомендації щодо консультування пацієнта лікарем психіатром. Відповідно до консультативного висновку КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2» від 20.09.2022р. [PERSON] була консультована лікарем-психіатром з приводу психоневрологічного розладу F07.8 (інші органічні розлади особистості та поведінки внаслідок травми головного мозку (забій головного мозку у 2017 році) зі стійким вираженим церебрастенічним синдромом. Вищезазначене стало підставою для звернення до суду з даною заявою у відповідності до положень статті 296 ЦПК України. Ухвалою суду від 01.11.2022р. відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 14.12.2022р. на адресу суду надійшла заява від представника [PERSON] , в якій адвокат Білінський Б.П. повідомив наступні обставини, з урахуванням яких заперечував проти задоволення заяви про визнання його довірительки недієздатною. [PERSON] , після смерті матері стала спадкоємцем квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №68185157 від 20.01.2022р., приватний нотаріус КМНО [PERSON]. зареєструвала спадкову справу, однак станом на день подання даної заяви нотаріусом жодних подальших дій щодо прийняття спадщини спадкоємцем здійснено не було. Представник також повідомив суд, що [PERSON] внаслідок отриманих після падіння травм, є лежачею та маломобільною особою, починаючи з грудня 2017р. Так, з моменту відкриття спадщини, після смерті [PERSON] за [PERSON] здійснювала догляд (купувала харчі, прибирала в квартирі, здійснювала інші побутові домашні справи) приватний нотаріус [PERSON] . Надалі, 24.02.2022р. приватний нотаріус [PERSON]. залишила на 10 днів [PERSON] практично без їжі та води, та [PERSON] фактично врятувала її від голодної смерті та взялась здійснювати догляд за нею. В квітні 2022 року, приватний нотаріус повернулася до м.Києва та попросила [PERSON] призначити їй опікуном свого сина - [PERSON] , з метою отримання останнім відстрочки від проходження військової служби. Представник зауважує, що фактично приватний нотаріус ввела в оману його довірительку, оскільки за попередньою домовленістю, [PERSON] мав організувати саме амбулаторне обстеження на дому для [PERSON] щодо її травмованих ніг з подальшим лікуванням, однак під виглядом «сімейних лікарів» ним було організовано огляд лікарями-психіатрами. На переконання представника, вказані дії були здійсненні з метою заволодіння майном [PERSON] після визнання її начебто недієздатною, при цьому, жодних видимих ознак психічних хвороб, розладів у [PERSON] не спостерігається, повністю усвідомлює свої дії, надає їм належну оцінку та керує ними, раніше психічними хворобами, розладами не страждала. Ухвалою суду від 08.02.2023р. відмовлено у задоволенні клопотання представника заявника про призначення судово-психіатричної експертизи у справі, та за власною ініціативою суд витребував у КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № 2» консультативне заключення від 20.09.2022р., підписане лікарем - психіатром [PERSON] , щодо встановлення діагнозу [PERSON] , [INFO] , з усіма доданими до нього документами, на підставі яких було постановлено відповідний діагноз. 06.04.2023р. до суду надійшло повідомлення від КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2» про неможливість надати витребуваний судом документ, оскільки [PERSON] під наглядом лікаря-психіатра закладу не перебуває, а тому підтвердити факт звернення з приводу отримання консультативного заключення неможливо у зв`язку з відсутністю медичної документації. 02.05.2023р. на адресу суду надійшли додаткові пояснення від адвоката Білінського Б.П., в яких наголошено увагу на тому, що матеріали справи не містять достатніх даних про психічний розгляд [PERSON] , при цьому, остання жодних травм голови не отримувала, жодного разу не зверталася до лікаря-психіатра, жодного огляду відповідним лікарем їй здійснено не було, оскільки в цьому не було і немає потреби. Ухвалою суду від 23.05.2023р. клопотання представника та заінтересованої особи про виклик свідків було задоволено. В судовому засіданні 06.06.2023р. було допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суд про те, що з [PERSON] знайома, вони є сусідами, з початку війни за нею ніхто не доглядав, тому саме вона допомагає їй з харчуванням та доглядом. Свідок вказала, що нотаріус погрожувала їй, мав місце відповідний конфлікт. На думку свідка, [PERSON] є абсолютно психічно здоровою людиною, агресії не проявляє. В судовому засіданні 05.09.2023р. було допитано свідка [PERSON] , яка повідомила суд про те, що з [PERSON] вона познайомилась в липні 2019р., коли прийшла на виклик як нотаріус. Свідок повідомила, що [PERSON] має провали у пам`яті, кожного разу змінює свою думку, постійно казала, що хвилюється за успадковану нею квартиру, не розуміє правових наслідків, її стан погіршується, від допомоги лікарів відмовляється, сама ставить собі діагнози, а також підозріло відноситься до оточуючих. Свідок також вказала, що саме вона викликала лікаря за згодою [PERSON] , крім того, [PERSON] повідомила, що майном [PERSON] ніхто не розпоряджається. Ухвалою суду від 05.09.2023р. призначено у справі судово-психіатричну експертизу, на час проведення експертизи провадження по справі зупинено. Постановою Київського апеляційного суду від 09.11.2023р. вказану ухвалу від 05.09.2023р. скасовано, відмовлено в задоволенні клопотання заінтересованої особи [PERSON] про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи, матеріали справи повернуто для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 18.12.2023р. було відмовлено у задоволенні клопотань представника заявника та представника заінтересованої особи1 про виклик свідків. Під час судового розгляду справи представник заявника вказала, що орган опіки та піклування вважає, що [PERSON] є недієздатною, зокрема, є ризики порушення її майнових прав, а тому лише встановленням опіки можливо запобігти вказаному. Заінтересовна особа [PERSON] вказав, що має намір бути опікуном [PERSON] та підтримує вимоги заяви. Представник заінтересованої особи [PERSON] наголошував на тому, що його довірительку ввели в оману задля заволодіння її майном та запевнив, що вона повністю розуміє та здатна контролювати свої дії. Заінтересована особа [PERSON] підтримала доводи адвоката та заперечувала проти визнання її недієздатною. Суд, заслухавши доводи учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, приходить до висновку, що вимоги заяви не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (стаття 32 Конституції України). Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. У відповідних положеннях підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції зазначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг. Згідно із статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Частиною першою статті 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до статі 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги. Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 636/398/19 зазначено, що за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною. Частиною другою статті 39 ЦК України передбачено, що порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України. Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01 червня 2006 року, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом, як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури. Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» визначено: за заявою осіб, які приймають участь у розгляді справи, суд призначає судову експертизу, якщо необхідність її проведення обумовлена обставинами справи і поданими сторонами доказами (тобто, при наявності належного обґрунтування підстав для проведення судової експертизи). З викладеного слід дійти до висновку, що в даній категорії справ висновок експерта є одним із видів доказів і має відповідати критеріям належності і допустимості доказів, разом з тим, відповідна експертиза може бути призначена судом лише за умови наявності в матеріалах справи достатніх даних щодо стану психічного здоров`я особи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2022 року т.в.о. голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Поповцев О.С. звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати [PERSON] недієздатною та встановити над нею опіку. До заяви долучено заяву гр. [PERSON] , [INFO] , копії паспортів, фотокопію консультативного висновку лікаря - психіатра [PERSON] від 20.09.2022 р., фотокопію результатів медичного огляду [PERSON] сімейний лікарем від 14.09.2022р. за яким рекомендована консультація психіатра, акт обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання [PERSON] , фотокопію розпорядження від 27 січня 2022 року № 16/2022-рп, що підтверджують повноваження тимчасово виконувача обов`язки голови Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. У поданій до органу опіки та піклування заяві гр. [PERSON] вказав, що йому стало відомо про те, що [PERSON] , [INFO] , проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , після смерті своєї матері, [PERSON] , маючи інвалідність, залишилася сама в безпорадному стані та потребує опіки та належного догляду. [PERSON] важко хворіє, практично нерухома, страждає фізично, але відмовляється від медичної допомоги, з чого випливає, що вона не розуміє значення своїх дій та не усвідомлює важкість стану, в якому перебуває. Заявник вказує, що він маючи повну цивільну дієздатність, погоджується бути опікуном зазначеної особи та виконувати всі обов?язки опікуна, передбачені Цивільним кодексом України, а тому просить звернутися до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про визнання особи недієздатної та встановлення опіки над [PERSON] з призначенням опікуна, [PERSON] . Відповідно до акта обстеження житлових умов від 07.09.2022р., за адресою проживання [PERSON] зафіксовані належні умови для проживання, а також встановлено, що особа перебуває у ліжку, самостійно не пересувається у зв`язку з травмою, яку отримала в 2017 році, відмовляється від медичної допомоги, реабілітації, оскільки спілкування з лікарями викликає у неї відчуття тривоги, дратівливості та болі в усьому тілі. Висновок за результатами обстеження: умови проживання задовільні, [PERSON] потребує допомоги в самообслуговуванні, догляду на нагляду. Вказаний акт від 07.09.2022р., затверджено начальником УСЗН Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Давиденко В.І. та підписано комісією у складі: начальника юридичного відділу УСЗН Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, відділу Отрош В.О., головного спеціаліста відділу опіки та піклування Дудченко Л.Г., головного спеціаліста юридичного відділу УСЗН Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації Неїзжалої М.М. В судовому засіданні 18.12.2023р. було оглянуто оригінал консультативного заключення від 20.09.2022р. КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2», зі змісту якого вбачається, що [PERSON] була консультована лікарем-психіатром [PERSON] з приводу, діагноз: психоневрологічного розладу F07.8 (інші органічні розлади особистості та поведінки внаслідок травми головного мозку (забій головного мозку у 2017 році) зі стійким вираженим церебрастенічним синдромом. Не погоджуючись з відповідним заключенням [PERSON] , за власною ініціативою пройшла відповідний огляд на стан психічного здоров`я та надала до суду медичну довідку лікаря психіатра медичного центру «Добробут» [PERSON] від 18.05.2023р., в якій зазначено про відсутність у [PERSON] психічних та поведінкових розглядів. Необхідно зауважити, що в матеріалах цивільної справи відсутній документ, який б підтверджував наявність у [PERSON] статусу особи з інвалідністю (про що вказав [PERSON] у заяві від 30.08.2022р.), також відсутня медична документація, яка б підтверджувала отримання [PERSON] травми голови у 2017 році, наявність якої вона категорично запеерчувала, а також перебування її на обліку у лікаря психіатра. Також, КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2» у відповідь на ухвалу суду про витребування консультативного заключення від 20.09.2022р., яке підписане лікарем - психіатром [PERSON] , щодо встановлення діагнозу [PERSON] , [INFO] , з усіма доданими до нього документами, на підставі яких було постановлено відповідний діагноз, повідомило про неможливість надати витребуваний судом документ, оскільки [PERSON] під наглядом лікаря-психіатра закладу не перебуває, а тому підтвердити факт звернення з приводу отримання консультативного заключення неможливо у зв`язку з відсутністю медичної документації. Відповідно до ч.1 ч.4 ст.11 Закону України «Про психіатричну допомогу», психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем - психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь - яку медичну спеціальність, інші особи. В даному випадку, з матеріалів справи не вбачається, що відповідне обстеження лікарем-психіатром [PERSON] було проведено саме з усвідомленої згоди [PERSON] , при цьому, остання у судовому засіданні 05.09.2023р. вказала, що не була обізнана про те, що її огляд проводив лікар психіатр. Разом з тим, судом було з`ясовано, що [PERSON] має певні проблеми щодо стану фізичного здоров`я, що вбачається з консультативного висновка від 15.12.2022р., а також з її безпосередніх пояснень наданих суду під час розгляду справи, однак, це не свідчить про її хворобливу поведінку в контексті психічного здоров`я. Європейський суд з прав людини в рішенні від 27 березня 2008 року у справі "Штукатуров проти Росії" (заява № 44009/05) зазначив, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив її право на справедливий судовий розгляд, передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно звернути увагу на те, що [PERSON] приймала активну участь у судових засіданнях у даній справі, неодноразово надавала суду докладні, детальні та послідовні усні пояснення, за власною ініціативою пройшла обстеження на стан здоров`я. На переконання суду, відповідна поведінка [PERSON] не притаманна особі, яка позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Суд звертає увагу, що дієздатність - це категорія цивільного та цивільно-процесуального права. Набуття дієздатності, обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною встановлюються зазначеними галузями права та відбувається за рішенням суду. Обмеження дієздатності та визнання особи недієздатною обмежує здатність фізичної особи самостійно вступати в правовідносини, та після визнання такого факту особі призначається опікун чи піклувальник. В свою чергу, недієздатність це втрата здатності здійснювати особою цивільні права та обов`язки внаслідок тяжкого порушення психічного стану. Критерії недієздатності психічно хворих визначені в Цивільному кодексі України. Стан недієздатності характерний тільки для фізичних осіб та встановлюється в судовому порядку після обов`язкового проведення судово-психіатричної експертизи. Визнання особи недієздатною це не тільки визначення стану здоров`я, але й складне юридичне поняття, яке містить в собі два критерії: медичний та юридичний (психологічний). Під медичним критерієм слід розуміти "хронічний, стійкий психічний розлад". Другий, юридичний (психологічний) критерій, вказує на нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Але чіткого категоричного розмежування юридичного (психологічного) та медичного критеріїв існувати не може. Вказані критерії одночасно несуть як медичний, так і юридичний характер. Юридичний критерій недієздатності має, перш за все, психологічну природу. Він свідчить про тяжкість психічного захворювання, ступінь розладів у інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сферах психічної діяльності. Не кожний психічний розлад призводить до нездатності особи приймати участь у цивільних відносинах, а тільки такий його ступінь (глибина), який суттєво впливає на волю, пам`ять та інтелект хворого, що позбавляє особу можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Таким чином, для визнання особи недієздатною встановити, у передбаченому порядку, тільки наявність психічного захворювання недостатньо. Суттєве значення має встановлення наслідків, які настали в результаті захворювання у вигляді глибини ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери. Таким чином, межа між дієздатністю та недієздатністю психічно хворого встановлюється відповідно до юридичного (психологічного) критерію - здатності особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, визначення якого віднесено до компетенції судово-психіатричних експертів. Суттєве ураження інтелектуально-мнестичної та емоційно-вольової сфери психічної діяльності, яке проявляється у неможливості особи усвідомлювати значення своїх дії та (або) керувати ними, може потягнути за собою важливі наслідки правового характеру у вигляді визнання громадянина недієздатним. В даному випадку, подані до суду медичні документи, а також показання свідка [PERSON] не свідчать, що [PERSON] неспроможна розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. На переконання суду, відповідне ініціювання органом опіки та піклування питання щодо визнання [PERSON] недієздатною, є передчасним та належним чином необґрунтованим, зокрема, достатніми даними щодо психічного стану особи. Стосовно твердження свідка [PERSON] про те, що [PERSON] не розуміє значення своїх дій та правових наслідків, то суд зауважує, що законодавство України встановлює презумпцію психічного здоров`я людини, якщо інше не буде встановлено у законному порядку. Психічний стан особи відповідно до ч. 1 ст. 105 ЦПК України визначається виключно на підставі висновку експертизи і не може бути встановлений з показань свідка. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що свідок має спеціальні знання в галузі медицини і її судження з даного приводу є обґрунтованими, а не суб`єктивною оцінкою. Згідно із практикою Європейського Суду з прав людини медичне втручання, здійснене проти волі заявника, становить втручання у його право на приватне життя, зокрема у право на фізичну недоторканість (див. рішення у вищезазначеній справі «Гласи проти Сполученого Королівства»(Glass v. the United Kingdom), п. 70, та «X. проти Фінляндії» (X v. Finland), заява № 34806/04, п. 212, ЄСПЛ 2012 (витяги)). Необхідно наголосити увагу, що у постанові Київського апеляційного суду від 09.11.2023р. було констатовано, що матеріали справи не містять достатніх даних для призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи у справі. При цьому, після оскарження ухвали суду від 05.09.2023р., якою було призначено судово-психіатричну експертизу, учасники справи не заявляли клопотань про призначення відповідної експертизи, витребування додаткових доказів, які б свідчили про наявність психічних розладів, додаткових даних щодо стану здоров`я [PERSON] не надали до суду та на запитання головуючого щодо наявності клопотань, окрім клопотання про виклитк свідків, повідомили про їх відсутність. При цьому, суд зауважує, що хоча суд і наділений повноваженнями самостійно витребовувати докази у справах окремого провадження щодо стану здоров`я особи, проте, це право суду в даному випадку було реалізовано шляхом витребування доказів у КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2». Інших відомостей щодо перебування [PERSON] на обліку у психіатричному чи іншому медичному закладі матеріали справи не містять, в той же час суд позбавлений можливості витребовувати інформацію у всіх існуючих медичних закладах України, оскільки це не відповідає принципу розумності. При цьому, [PERSON] заперечує будь-які факти перебування на обліку у психоневрологічних закладах, лікування у них та отримання травми голови у 2017 році, на противагу чого заявником не жодних доказів чи клопотань про їх витребування судом. Суд також зауважує, що доказами психічного стану особи, достатніми для призначення експертизи, можуть бути лише медичні документи, в той час як показаннями свідків - лікарів зазначені обставини не можуть бути встановлені. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). ЄСПЛ у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд вважає, що заява представника органу опіки та піклування про визнання [PERSON] недієздатною, є безпідставною та необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed