Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому після уточнення просить: 1) визнати неправомірною відмову органу приватизації житла районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району у приватизації квартири [ADDRESS] ; 2) зобов`язати районну адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району провести дії по приватизації квартири [ADDRESS] , за відсутності ордера на житлове приміщення, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В обґрунтування позову зазначила, що вона з 1990 року постійно проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Разом з нею в цій квартирі постійно проживають та зареєстровані її діти: [PERSON] та [PERSON] . Спірна квартира належить до державного житлового фонду місцевих рад, оскільки є власністю територіальної громади м. Запоріжжя. Наймачами вказаної квартири є вона та діти. 17.08.2023 з метою реалізації свого права та права членів своєї сім`ї на приватизацію, вона звернулась до відповідача з заявою про приватизацію квартири, проте, Листом відповідача за вих. №Е 675-1026 від 31.08.2023 їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що серед необхідних документів, що подаються для приватизації не було додано ордеру про надання жилої площі. Проте, ордер у неї не зберігся, у зв`язку з чим, вона вимушена була звернутись до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради із письмовою заявою про видачу копії корінця обмінного ордера, оригінал якого втрачено. Проте, Листом від 14.08.2023 за вих. № Б-1636, було повідомлено, що в книзі реєстрації державних ордерів за 1990 рік відсутній запис оформлення державного ордера на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що вказаний ордер було втрачено, вирішити питання щодо приватизації спірної квартири можливо лише в судовому порядку, позивачка вимушена звернутися з відповідним позовом до суду. Ухвалою від 28.09.2023 відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. 10.11.2023 на адресу суду надійшов Лист представника відповідача Онищенко Л.А. №03-10-150 від 10.11.20233, відповідно до якого районна адміністрація ЗМР по Шевченківському району клопотань по вказаній справі не має, позов визнають, просять провести розгляд справи без їх участі та прийняти рішення з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів. Позивачка в судове засідання не з`явилася. 14.11.2023 подала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає. Треті особи, будучи повідомленими відповідно до вимог ст..128 ЦПК України, в судове засідання не з`явились. Заяви про відкладення справи чи заперечення на позов до суду не надали. Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши заяву про визнання позову, письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] , [INFO] з 02.03.1990 була прописана за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, позивачка була знята з реєстрації за вказаною адресою, та починаючи з 02.08.1990 постійно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-13) Окрім позивачки,\~за адресою: [ADDRESS] зареєстровані треті особи: з 09.04.2005 - [PERSON] , [INFO] та з 19.08.2010 [PERSON] , [INFO] . (а.с. 15-16,19-20) З пояснення позивачки, не спростованих учасниками справи, вона з 1990 року проживала у квартирі [ADDRESS] . Згодом, оригінал ордеру на вселення було втрачено за невідомих обставин, а тому надати його не має можливості. З метою отримання оригіналу ордеру на вселення у вказану квартиру, позивачка звернулася до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради. Листом від 14.08.2023 за вих. № Б-1636, було повідомлено, що в книзі реєстрації державних ордерів за 1990 рік відсутній запис оформлення державного ордера на квартиру [ADDRESS] . (а.с.8) Маючи намір реалізувати своє право на приватизацію житла, позивачкою були підготовлені необхідні документи для приватизації даної квартири, після чого вона 15.08.2023 звернулась до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району з заявою про приватизацію квартири. Листом заступника голови районної адміністрації О. Руденок від 31.08.2023 за № Б-675-1026, позивачці було відмовлено у приватизації квартири, у зв`язку тим, що нею не було надано копію ордеру про надання житлової площі відповідно до п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396. Відмова у здійсненні приватизації займаної позивачкою квартири [ADDRESS] чинить останній перешкоду у реалізації її права на приватизацію вказаного житлового приміщення. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК), статей 4, 5 ЦПК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі статтями 12, 13, 81 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з частиною першою статті 345 ЦК фізична особа або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності. Приватизація житлових приміщень здійснюється відповідно до приписів Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482) та Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (далі Положення № 396), яким передбачений вичерпаний обов`язковий перелік документів, які додаються до заяви на приватизацію квартири, в тому числі і копія ордеру про надання житлової площі. Відповідно до статті 1 Закону № 2482 приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно зі статтею 2 Закону № 2482, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до статті 3 Закону № 2482, приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Пунктом 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 2482, передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно частиною десятою статті 8 Закону № 2482 органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків- пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірну квартиру позивача не розповсюджується. Відповідно до пункту 10 частини першої статті 15 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК), до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом статті 58 ЖК, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до пунктів 69, 70, 72 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.12.1984 № 470, ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Відповідно до статті 10 Закону № 2482 органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону. Відповідно до пункту 17 Положення № 396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відтак, відмова у здійсненні приватизації займаної позивачкою квартири [ADDRESS] обґрунтовується тим, що пунктом 18 Положення № 396, задля здійснення приватизації житла громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію, довідка про склад сім`ї, копія ордеру, документ, що підтверджує про невикористання такого права. Враховуючи те, що у позивачки оригінал ордеру на квартиру не зберігся, на сьогоднішній день у неї виникла перешкода у реалізації свого права на приватизацію житла. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом № 2482. Відповідно до частини другої статті 8 Закону № 2482, передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). Відповідно до статті 10 Закону № 2482, органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктами 2 і 5 статті 2 цього Закону. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] до квартир, які не є об`єктами приватизації на підставі статті 2 Закону № 2482 не відноситься. Враховуючи, що позивачка на законних підставах зареєстрована та постійно проживає у вказаній квартирі, відмова в приватизації займаного нею житла з причин відсутності оригіналу ордеру на заселення у квартиру є такою, що порушує її право на приватизацію, а тому [PERSON] була змушена звернутися до суду з відповідним позовом. Крім того, відповідно до статті 65-1 ЖК, наймачі жилих приміщень у будинках державного або громадського житлового фонду можуть придбати займані ними приміщення у власність. Згідно зі статтею 5 Закону № 2482 право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до пункту 11 статті 8 Закону № 2482 спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. Суд встановив, що позивачка вселена у квартиру на законних підставах, незаконність її проживання ніким не спростована та не заперечувалась, а відсутність ордеру позбавляє її можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири та враховуючи, що у неї є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, крім ордеру, який надати не має можливості по незалежним від неї обставинам. Відповідно до статті 59 ЖК, ордер на спірну квартиру не був визнаний в судовому порядку недійсним, відповідач не спростував факту, що ордер дійсно видавався, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивачки щодо зобов`язання здійснити приватизацію спірної квартири є доведеними законними, обґрунтованими, а відтак підлягає задоволенню. Суд дійшов висновку, що позивачка має право на приватизацію квартири [ADDRESS] , в якій вона зареєстрована та мешкає, а відмова відповідача в реалізації її права на приватизацію порушує права позивачки на житло. Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району здійснити приватизацію квартири [ADDRESS] без копії ордеру при наявності всіх інших документів, передбачених Положенням № 396, суд визнає законними, а тому такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, дії районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, що виражені у відмові здійснити позивачці приватизацію спірної квартири без наявності всіх необхідних документів, до складу яких входить ордер на вселення, - є законними в розумінні до положень Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482), Положення про порядок передачі квартир у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (далі Положення № 396), а тому вимога позивачки про визнання неправомірною відмови органу приватизації житла районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району у здійсненні приватизації квартири [ADDRESS] не підлягає задоволенню. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Оскільки під час розгляду справи представник відповідача визнала позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що передбачено частиною першою статті 142 ЦПК України. Таким чином,\~ [PERSON] \~необхідно повернути\~з державного\~бюджету 50\~відсотків сплаченого\~нею судового\~збору у\~сумі 536,80\~гривень =\~(1073,60/2). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 відсотків сплаченого нею судового збору в сумі 536,80 гривень, проте, оскільки позивачкою не заявлена така вимога, судовий збір розподілу не підлягає.

Outcome: partial