Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

22 вересня 2023 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до держави Російська Федерація про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 60\~000 Євро, що еквівалентно 2\~333\~664,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що весь час постійно проживала та була зареєстрованою у належній їй квартирі в [ADDRESS] . Крім того, їй належить на праві приватної власності житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований за адресою: [ADDRESS] вона здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець з 1995 р. В неї був магазин на Центральному ринку в м. Лисичанську Луганської області та в м. Сєвєродонецьку вона орендувала приміщення для здійснення підприємницької діяльності (торгівля промисловими товарами). 24.02.2022 розпочалось повномасштабне збройне вторгнення російської федерації в Україну, Указом Президента України введено воєнний стан. Практично відразу після вторгнення рф на територію України розпочались обстріли міста Сєвєродонецьк Луганської області підрозділами збройних сил російської федерації. На даний час територія Сєвєродонецької міської територіальної громади та м. Лисичанськ Лисичанської міської ради є тимчасово окупованими територіями. Після повномасштабного вторгнення рф на територію України вона вимушена була залишити постійне місце проживання в місті Сєвєродонецьк Луганської області та евакуюватись до більш безпечної області, 04.04.2022 вона була взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Також із нею перемістилася і її пристаріла матір - [PERSON] з міста Лисичанська Луганської області. Тепер їм разом доводиться винаймати житло, дбати як влаштувати своє життя спочатку. Все нажите майно залишилося на тимчасово окупованій території, її квартира знищена, а про те, в якому стані перебуває будинок невідомо. Так, в період 1-2 квітня 2022 року через військові дії рф було зруйновано будинок, в якому була розташована її квартира за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок знищення квартири їй було завдано збитки на суму 150\~000 доларів США. Документи, що підтверджують її права власності на квартиру, через воєнні дії вона не змогла вивезти, правовстановлюючі документи залишилися в квартирі, а потім квартира була знищене через обстріли військами рф. Дублікат правовстановлюючого документа вона не може отримати в даний час, так як житло було приватизоване в 2000-х роках, БТІ Сєвєродонецька не було евакуйоване, перебуває на окупованій території. Право власності на квартиру не внесено в Державні реєстри, так як було набуте до того, як така інформація про право власності вносилася до Державних реєстрів. Наразі вона спілкувалася з мешканцями м. Сєвєродонецька і вони надіслали їй через Вайбер фото списків будинків, які планує зносити окупаційна влада, будинок, в якому розташована її квартира, теж підлягає зносу. Також, через збройну агресію російської федерації та постійні обстріли збройними підрозділами військ рф міст Сєвєродонецьк та Лисичанськ Луганської області її підприємницька діяльність припинена, торгові точки знищені, майно, яке там зберігалося також. Вона здійснювала торгівлю промисловими товарами. Вся документація відносно кількості та переліку товарів залишилася там. Після повномасштабного вторгнення на територію України рф вона припинила офіційно здійснення підприємницької діяльності. Ці обставини відобразились на її матеріальному і моральному стані. Після переїзду їй довелося пристосовуватися до нових життєвих умов, шукати житло та відновлювати прийнятний для себе рівень життя. Вона була позбавлена звичного ритму життя, спілкування з близькими та друзями а також можливості на повернення додому. Два належних їй житла зараз стали неможливими для проживання, вона винаймає квартиру, має у зв`язку з цим додаткові витрати. Із нею проживає пристаріла мати [PERSON] , 1940 р.н. Стан її здоров`я та стан здоров`я матері погіршився через військові дії рф, переживання за своє життя. Вона має постійно дбати про пристарілу матір. Забезпечити їй догляд, купити ліки. При звичному ритмі їх життя, таких стресів від війни вони б не перенесли, стан здоров`я не погіршився б від саме таких подій. З часу повномасштабного вторгнення їй необхідно прикладати більше зусиль як у звичному житті до війни, турбуватися, щоб забезпечити і себе і матір їжею, одягом, найнеобхіднішими предметами побуту. Усе, до чого вона прагнула раніше, тепер є неможливим. Все це позначилося на її моральному та фізичному стані. Після перенесених стресів внаслідок війни у неї з`явилося захворювання шкіри. Вона відчуває розчарування, безсилля та безпорадність. Постійного білю завдає те, що на території України, зокрема в містах, де залишилося майно, ведуться бойові дії, територія, де знаходиться житло окупована, неможливо туди потрапити, через це постійно хвилюється. Важко навіть думати про те, яких руйнувань зазнали населені пункти України, скільки людей загинуло, поранено. Вона вимушена витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів, дбати про свою непрацездатну матір. Все це завдає їй моральних страждань, моральної шкоди. Розмір моральної шкоди оцінює в 60\~000 Євро, що еквівалентно 2\~333\~664 грн. (60\~000 Євро х 38,8944 грн. (курс Євро станом на 22.09.2023 р. за інформацією НБУ) = 2\~333\~664 грн.). Ухвалою суду від 26.09.2023 відкрито провадження у даній справі, вирішено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.11.2023 було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимога наполягає та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на веб-сайті судової влади. Суд приймає до уваги, що за усталеною практикою ЄСПЛ обмеження права на справедливий суд, зокрема шляхом застосування судового імунітету держави, є таким що відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція 1950 року) лише у разі, якщо таке обмеження: 1) переслідує законну мету, 2) є пропорційне меті, яка переслідується, та 3) не порушує самої сутності права на доступ до суду (Ashingdane v the United Kingdom (скарга № 8225/78), рішення від 28 травня 1985 року, § 57; Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 55; Fogarty v. the United Kingdom (скарга № 37112/97), рішення від 21 листопада 2001 року, § 33; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 55). Отже, ЄСПЛ неодноразово визнавав, що «надання імунітету державі в ході цивільного судочинства переслідує законну мету дотримання міжнародного права для сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через повагу до суверенітету іншої держави» (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 60; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 29 червня 2011 року, § 52; Wallishauser v. Austria, (скарга № 156/04), рішення від 17 липня 2012 року, § 60). У той же час, збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами. Загальновідомо, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Отже, не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації. Таким чином, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України. Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року по справі № 760/17232/20-ц. Крім того, у своїй постанові від 14 квітня 2022 року по справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд встановив, що "такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача". Отже, на підставі викладеного суд ухвалив рішення за відсутності учасників справи, на підставі наявних у справі даних і доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, доводи позивача, на які він посилався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, дійшов до наступних висновків. Позивач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта позивача (а.с.12-17). Внаслідок збройної агресії вимушена була переїхати з місця проживання, що підтверджується копією довідки від 04.04.2022 № 3505-5000724634 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.19). Згідно з копіями квитанцій [PERSON] у 2020 році сплачувала вартість комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а.с.21-23). Також судом оглянуто фотокартки будинку долучені до позовної заяви, витяг з ЄДРД за заявою [PERSON] про знищення її квартири, повідомлення про пошкодження або втрачене нерухоме майно (а.с.24-26). За змістом ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки. Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24 жовтня 2005 року, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19 грудня 2016 року). Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року РФ здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії рф, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення рф до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» - права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно частини першої та четвертої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. (ч. 1ст. 1167 Цивільного кодексу України). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року в п.5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст.12 та 81 ЦПК України. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позивач до початку військової агресії з боку РФ, як повноправний громадянин своєї країни, мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Сєвєродонецьку Луганської області, а тому у квітні 2022 року внаслідок повномасштабних військових дій РФ проти України позивач змушена була залишити місце свого проживання, змінивши власний побут та спосіб життя. Суд погоджується із доводами позивача про те, що у зв`язку з підступною збройною агресією РФ та у страшному почутті невизначеності щодо подальшого її існування, РФ завдала їй тяжких моральних страждань. Позивачка, як внутрішньо переміщена особа, змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а необхідність поновлення її громадянських прав змусила її вживати додаткових заходів для їх захисту в суді. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказаний висновок висловлений, у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18). При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v.BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу матеріальну та моральну шкоду, суд виходить також із розміру задоволених вимог заявників по аналогічних спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20000 кіпрських фунтів (станом на 01 січня 1998 Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - Євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 Євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Водночас, наголошує, що відповідно до роз`яснень викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди суд виходить із того, що на цей час не існує якогось сталого алгоритму визначення розміру моральної шкоди, але виходячи з характеру протиправних дій і їх наслідків для позивача, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності суд приходить до висновку, що справедливою сумою компенсації моральних страждань є 60000 Євро, що на день винесення рішення суду еквівалентно 2\~455\~200 грн. (60000*40,92). Згідно ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем сплачується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від спалити судового збору, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення 13420 грн. судового збору.

Outcome: approved