Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті її чоловіка, який помер [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частки будинку [ADDRESS] частки земельної ділянки площею 0,0701 га, кадастровий номер 6310137200:06:032:0001, (цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які належали йому на праві приватної власності.11.01.2014 року за її заявою про прийняття спадщиниДругою Харківською міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за номером у спадковому реєстрі №55583903,після смерті [PERSON] . 08.06.2021 року їй було видано Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку будинку [ADDRESS] покійного чоловіка за адресою [ADDRESS] , але відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0701 га, кадастровий номер 6310137200:06:032:0001, (цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 08.06.2021 нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчинення нотаріальних дій з причини: «що вказана земельна ділянка належить гр. [PERSON] , співвласником цієї земельної ділянки є гр. [PERSON] на підставі спільної сумісної власності без визначення часток кожної з них, тому нотаріальна контора не має змоги визначити склад спадкового майна, а саме частку померлого у вказаній земельній ділянці» у зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 31.03.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою в порядку загального позовного провадження. Запропоновано позивачу та відповідачу скористатися вимогами ст. 178-180, 193 ЦПК України. Ухвалою суду від 01.06.2023 витребувано з Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції України у Харківській області інформація про те, чи заводилась спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] , якщо заводилась, витребувати інформацію про коло спадкоємців померлого. 08.08.2023 ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. 07.09.2023 представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, в якому Харківська міська рада просила суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, наслідком чого стало звернення до неналежного відповідача, оскільки вона не оспорює його право на спадщину та не має претензій на спадкове майно. 01.11.2023 позивачем подана відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивач обрала належний спосіб захисту свого порушеного права та оскарження дій нотаріуса буде неефективним способом захисту його права на спадкування, також відповідач не довів про відсутність між сторонами спору. 06.12.2023 представником відповідача подані заперечення, в яких зазначено, що на даний час відсутні підставі для визнання об`єкту нерухомості, а саме земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] відумерлою спадщиною, та вона не оспорює право позивача на спадщину та не має претензій на спадкове майно. Також зазначила, що вона є неналежним відповідачем у справі. У судове засідання сторони не з`явилися, причини неявки суду невідомі, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, позивач та відповідач надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, а відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, 3-тя особа подала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] (свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.10.2013 року), після смерті якого відкрилася спадщина яке складалася, у тому числі, із 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0701 га, кадастровий номер 6310137200:06:032:0001, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала йому на праві приватної власності згідно: -державного акту на право спільної власності на земельну ділянку серія ЯИ № 823650, яка розташована у [ADDRESS] площею 0,0701 га, кадастровий номер земельної ділянки 6310137200:06:032:0001, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) виданий на [PERSON] ; -державного акту на право спільної власності на земельну ділянку серія ЯИ № 823651, яка розташована у [ADDRESS] площею 0,0701 га, кадастровий номер земельної ділянки 6310137200:06:032:0001, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) виданий на [PERSON] ; -Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку дата формування 2021 рік та 2023 рік, кадастровий номер земельної ділянки 6310137200:06:032:0001. Позивачка є дружиною померлого, що підтверджується Свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 29.11.1975 року та відповідною відміткою на сторінці 10 - тої в паспорті серія [NUMBER] , виданого Ленінським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 11.01.2000 року, та наявними в матеріалах справи. 11.01.2014 року за заявою [PERSON] про прийняття спадщиниДругою Харківською міською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу за номером №55583903,після смерті [PERSON] , відповідно до Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №36293546 від 11.01.2014, наявному в матеріалах справи. Постановою нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори за №1277/0231 від 08.06.2021 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0701 га (кадастровий номер 6310137200:06:032:0001), що залишилось після смерті чоловіка, [PERSON] , який помер [INFO] у зв`язку з тим, що: «вказана земельна ділянка належить гр. [PERSON] , співвласником цієї земельної ділянки є гр. [PERSON] на підставі спільної сумісної власності без визначення часток кожної з них, тому нотаріальна контора не має змоги визначити склад спадкового майна, а саме частку померлого [INFO] гр. [PERSON] у вказаній земельній ділянці». Крім того відповідно до вказаної постанови, інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. Таким чином на теперішній час єдиною спадкоємицею, яка подала заяву про прийняття спадщини є позивач, інші спадкоємці, які прийняли спадщину - відсутні. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1ст. 4 ЦПК України). Разом з тим, частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта. Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачені ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом. Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст.49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним. За наявності умов, передбачених 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус може відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Як роз`яснено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2, можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні. Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити. Згідно з підпунктом 4.14. пункту 4 глави 10 розділу ІІ Наказу № 296/5 Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595) при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.. Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Наказу № 296/5 Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з підпунктом 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Наказу № 296/5 Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595), якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 6310137200:06:032:000, за адресою [ADDRESS] , позивачка та [PERSON] набули у власність 20.07.1999 року, тобто під час шлюбу, який був зареєстрований ще 29.11.1975 року. Відповідно до ч.1 ст. 30 Земельного кодексу України №561-XII від 18 грудня 1990 року, який діяв на той час, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Згідно до ч. 2 ст. 67 Земельного кодексу України №561-XII від 18 грудня 1990 року, який діяв на той час, розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Згідно до ч.1 ст. 30 Земельного кодексу України №561-XII від 18 грудня 1990 року, який діяв на той час, При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Тобто, виходячи з вищенаведеного, дана земельна ділянка з кадастровим номером 6310137200:06:032:000 є спільною сумісною власністю подружжя. Даний факт також підтверджується Витягами з державного земельного кадастру про земельну ділянку сформованими станом на 2021 та 2023 рік, згідно до яких позивач є співвласником з померлим, [PERSON] , на вищевказану земельну ділянку на праві спільної сумісної власності. Згідно до ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Аналогічна норма викладена в статті 86 Земельного кодексу України № 2768-III від 25 жовтня 2001 року (чинного на даний час) де передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічна норма викладена в ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, а саме у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також відповідно, до норм ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України № 2768-III від 25 жовтня 2001 року (чинного на даний час) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Судом встановлено, що право власності по 1/2 на добудований житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] у позивача та [PERSON] виникло 01.04.2008 року, що підтверджується: -свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.04.2008 року, а саме на 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , на видане на ім`я [PERSON] ; -свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 01.04.2008 року, а саме на 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] , на видане на ім`я позивача; тобто під час дії норм ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України № 2768-III від 25 жовтня 2001 року (чинного на даний час). Крім того право сумісної власності на земельну ділянку з кадастровим номер 6310137200:06:032:0001 у [PERSON] та позивача було зареєстровано 21.12.2009 року відповідно до: -державний акт на право спільної власності на земельну ділянку серія ЯИ № 823650, яка розташована у [ADDRESS] площею 0,0701 га, кадастровий номер земельної ділянки 6310137200:06:032:0001, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) виданий на [PERSON] ; -державний акт на право спільної власності на земельну ділянку серія ЯИ № 823651, яка розташована у [ADDRESS] площею 0,0701 га, кадастровий номер земельної ділянки 6310137200:06:032:0001, цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) виданий на позивача; - додаток до державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 823651 «Список співвласників земельної ділянки. Виходячи з вище наведеного частки в праві сумісної власності подружжя на земельну ділянку з кадастровим номером 6310137200:06:032:0001 у позивача та [PERSON] складає по 1/2 відповідно до ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України № 2768-III від 25 жовтня 2001 року (чинного на даний час). Відповідно до пункту 1,2 розділу 4 Методичних рекомендацій Міністерства юстиції України «щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя» (схвалених Рішення Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009р.) у разі смерті одного з подружжя нотаріус видає свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Для видачі такого свідоцтва необхідні дві умови: перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі та придбання майна під час шлюбу на ім`я того з подружжя, який помер. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Та обставина, що той з подружжя, який пережив, є одночасно і єдиним спадкоємцем, не може бути підставою для відмови у видачі йому свідоцтва про право власності. Згідно з пунктом 5 розділу 4 Методичних рекомендацій Міністерства юстиції України «щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя» (схвалених Рішення Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009р.) для одержання такого свідоцтва нотаріусу надається: -письмова заява про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. На заяві, яка підшивається до спадкової справи, нотаріусом встановлюється особа, яка подала заяву, із зазначенням реквізитів відповідних документів, за яким її встановлено, робиться відмітка про перевірку справжності підпису. На заяві, яка надійшла поштою, справжність підпису пережившого подружжя повинна бути засвідчена нотаріально; -свідоцтво про смерть одного з подружжя, видане органом державної реєстрації актів цивільного стану (копія залишається в спадковій справі); -свідоцтво про шлюб, видане органом державної реєстрації актів цивільного стану (копія залишається в спадковій справі); -документ, який підтверджує право спільної сумісної власності подружжя на майно. Судом встановлено, що усі вище перелічені документи були подані позивачем до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції України у Харківській області. Відповідно до пункту 8 розділу 4 Методичних рекомендацій Міністерства юстиції України «щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя» (схвалених Рішення Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009р.) якщо той з подружжя, хто є живим, подає заяву про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя одночасно з видачею свідоцтва про право на спадщину і нотаріусом заведено спадкову справу, в якій є копії зазначених у пункті 5 цього розділу документів, такі документи додатково не подаються. Однак заява про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя подається незалежно від поданої заяви про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину. Якщо до складу спільного майна подружжя входить майно, що підлягає реєстрації, державний нотаріус повинен дотримуватись також вимог, встановлених Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Згідно до пункту 2 розділу 4 Методичних рекомендацій Міністерства юстиції України «щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя» (схвалених Рішення Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009р.) при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який пережив, і який має право на одержання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Нотаріус роз`яснює такій особі її право на подання заяви про видачу свідоцтва та порядок його видачі. Тобто виходячи з вищенаведеного державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції України у Харківській області повинен був позивачу, роз`яснити її право на подання заяви про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та порядок його видачі. Державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції України у Харківській області повинен був Позивачу, видати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:06:032:000, яка належить на праві спільної сумісної власності подружжя позивачу та її померлому чоловіку. На іншу частку у розмірі земельної ділянки з кадастровим номером 6310137200:06:032:000 державним нотаріусом повинно було бути видано Позивачу свідоцтво про право на спадщину. Виходячи з вищенаведеного суд приходить до висновку неправомірності та незаконності винесення нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції України у Харківській області постанови №1277/0231 від 08.06.2021року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0701 га (кадастровий номер 6310137200:06:032:0001), що залишилось після смерті чоловіка. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1221 Цивільного кодексу України - далі ЦК). Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч. 1 ст. 1225 ЦК). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті1220,1222 ЦК). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, 3, 4 ст. 1268 ЦК). За правилами статті 1223 ЦК Україниправо на спадкування у разі відсутності заповіту одержують особи, визначені устаттях 1261-1265 цього Кодексу, тобто спадкування здійснюється за законом почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. (ст.1261ЦК України). Щодо твердження відповідача про обрання позивачем неналежного способу захисту, суд зазначає про наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивач звернувся до суду з вимогою визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на земельну ділянку, кадастровий номер: 6310137200:06:032:0001, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України Позивачем було обрано спосіб захисту свого порушеного цивільного права та інтересу такий, як визнання його права власності на земельну ділянку, що в свою чергує є найбільш ефективним способом захисту його права або інтересу в даному прецеденті. При обранні вищевказаного способу захисту свого порушеного цивільного права та інтересу Позивач виходив з наступного: Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільного права та інтересу. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально - правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту Цивільного права та інтересу. Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги обґрунтовуються порушеннями чинного законодавства у сфері спадкування збоку нотаріальної контори, зокрема позивач зазначає, що всупереч приписам ст. 70 Сімейного Кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України нотаріус не врахував, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майка дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Внаслідок чого, нотаріус дійшов невірного висновку, що склад спадкового майна невизначений. Окрім цього, нотаріусом не застосовано Методичні рекомендації щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя (схвалених рішенням Науково- експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009), якими врегульовано питання щодо видачі свідоцтв на право на спадщину та право власності в спільному майні подружжя. Таким чином, вбачається порушення приписів законодавства збоку нотаріальних органів, наслідком стало постановлення незаконної відмови у вчиненні нотаріальної дії. Даний факт не заперечується відповідачем (Харківською міською радою та підтверджується відповідними висновками відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву №1993/9 - 23 від 06.09.2023 року, який міститься в матеріалах справи. Разом з тим, статтею 50 Закону «Про нотаріат» встановлено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Разом з тим оскарження до суду нотаріальної дії або відмови у вчинені нотаріальної дії (акту) само по собі не дає ефективного способу захисту порушеного права та інтересу Позивача оскільки, у разі скасування відмови у вчиненні нотаріальної дії, позивач лише має право на повторне звернення до нотаріального органу з метою оформлення права власності на спадкове майно. Виходячи з вищенаведеного нотаріальна контора в даному випадку може повторно дати відмову у вчиненні нотаріальної дії, і так діяти незліченну кількість разів, оскільки діючими нормами законодавства України не передбачено строку на видачу свідоцтва про права на спадщину (Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена (п. 4.10.)). Частиною 4 ст. 263 ЦПК встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так відповідно до Постанов Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 185/9807/19 (провадження № 61-11410св20) від 01 вересня 2021 року та у справі № 204/6057/20 (провадження № 61-5460св21) від 09 лютого 2022 року зазначено: "суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта…Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.» Крім того аналогічний правовий висновок викладено в постанові КЦС ВС від 17 березня 2021 року у справі № 761/36415/18 де зазначено, що при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса вчиняти нотаріальні дії, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону "Про нотаріат" і належать до його компетенції. Виходячи з вищенаведеного суд дійшов висновку, що скасування відмови у вчиненні нотаріальної дії само по собі без зобов`язання вчинити певні дії владним органом не є ефективним способом захисту порушеного права та інтересу позивача в даному випадку. Разом з тим, способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК). За змістом пункту 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Виходячи з вищенаведеного суд дійшов висновку, що для подальшого утримання та збереження майна позивачу необхідно оформити право власності на спадкове майно, проте іншого шляху, окрім визнання права власності на вказану земельну ділянку в судовому порядку, не існує. Щодо твердження відповідача про відсутність спору між позивачем та відповідачем, суд зазначає про наступне: Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина другастатті 48 ЦПК України). Відповідач -це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Цивільно-процесуальне законодавство відокремлює два види процесуальної категорії відповідача, вказуючи, що відповідач може бути належним і неналежним. Зі змісту ст.4і ч. 2 ст.51 ЦПК судом виводиться поняття неналежного відповідача, яким є особа, яка не повинна відповідати за позовом, тому що вона не порушувала, не не визнавала або не оспорювала прав, свобод чи законних інтересів позивача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.07.2020 у справі № 759/3515/19 викладені наступні висновки щодо застосування норм права стосовно категорій належного і неналежного відповідача. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорювання його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього. Без залучення осіб, для яких таке рішення створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, - суд не міг вирішувати питання про задоволення позовних вимог, а тим більше задовольнити позовні вимоги, тобто давати оцінку підставам та предмету позову та винести рішення по суті такого спору, оскільки без залучення належного (належних) відповідача (відповідачів, співвідповідачів), на права та обов`язки якого (яких) впливатиме таке судове рішення, що може бути залучений (залучені) виключно за заявою позивача, суд не може вирішувати питання про задоволення позову. Особа, яка прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами у справах щодо спадкування є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Тобто суди відкривають провадження в такій справі де відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18), від 15 січня 2020 року у справі № 200/9984/16-ц (провадження № 61-11977св19), від 25 березня 2020 року у справі № 140/871/16-ц (провадження № 61-38046св18), від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18 (провадження № 61-40424св18), від 30 вересня 2020 року у справі № 361/1953/18 (провадження № 61-16095св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 234/17511/19 (провадження № 61-8215св20). Отже, при розгляді справ про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України суду з метою встановлення кола спадкоємців за заповітом і за законом, які прийняли спадщину, необхідно у тому числі перевіряти наявність заведеної нотаріусом спадкової справи. Відповідно до спадкової справи встановлено, що єдиним спадкоємцем, який звернувся із заявою про прийняття спадщини, є позивач, яка є дружиною померлого [PERSON] , інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. Виходячи з аналізу статті 1251 ЦК України територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття. Встановлення вказаних обставин має істотне значення для формування належного суб`єктного складу учасників справи. Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. З урахуванням вказаних норм права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, суд вважає, що належним відповідачем у справі є територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а саме Харківська міська рада, оскільки відсутні спадкоємці, які прийняли спадщину. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved