Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

23.08.2023 року до Київського районного суду м.Харкова надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та встановлення опіки відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів на його утримання. Позов мотивовано тим, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований 21.04.2015 Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 246. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.01.2018 шлюб між відповідачами розірвано, фактично сімейні відносини припинились з вересня 2017 року (справа №638/16927/17). Під час шлюбу у відповідачів [INFO] народився син, [PERSON] , про що 07.07.2016 складено відповідний актовий запис №418 та Дзержинським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області видано свідоцтво про народження серія [NUMBER] . Спільне життя у відповідачів не склалось, [PERSON] вживав алкогольні напої, у зв`язку з чим були постійні конфлікти, навіть під час вагітності, неодноразово такі конфлікти закінчувались застосуванням фізичної сили до [PERSON] , свідком чого вимушено була дитина. Після фактичного припинення сумісного проживання відповідачів, та зміни місця проживання [PERSON] разом з сином до дому Позивача, остання почала влаштовувати особисте життя, при цьому малолітню дитину залишила своїм батькам, в той час як батько дитини, [PERSON] , також повністю самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо утримання та виховання малолітньої дитини. Таким чином, виконання батьківських обов`язків відповідачі в повному обсязі переклали на Позивача та його дружину. У березні 2018 року [PERSON] виїхала до Польщі, при цьому малолітній син, [PERSON] , [INFO] , залишився проживати у м. Харкові на повному утриманні, забезпеченні та вихованні Позивача. Згодом, орієнтовно у серпні 2018 року у зв`язку із наближенням других пологів [PERSON] повернулась до України, зареєструвала шлюб з [PERSON] , та народила другу дитину. Батько [PERSON] , [PERSON] , після розірвання подружніх відносин з [PERSON] , не відвідував дитину, не цікавився станом здоров`я сина, успіхами досягненнями, потребами, не приймав жодної участі у вихованні, утриманні, тощо. Отже, починаючи з вересня 2017 року і по теперішній час малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своїм дідусем, [PERSON] , позивачем у справі, та його дружиною, які в свою чергу повністю замінили хлопчикові батьків, утримують його, виховують, піклуються про стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, тощо. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 24.08.2023 позовна заява залишена без руху, а 31.08.2023 позивачем були усунуті недоліки, про що подана відповідна заява. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2023 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити та при винесенні судом рішення врахувати нотаріально посвідчені заяви відповідачів від 21.09.2023, щодо визнання позовних вимог в повному обсязі, які були залучені до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день , час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно у встановленому законом порядку згідно з вимогами ст. 128 ЦК України за місцем реєстрації, про причини неявки суд не сповістив. Матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву [PERSON] від 21.09.2023, в якій останній зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не має можливості здійснювати догляд та опікування за малолітнім сином та просить розглядати справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день , час та місце розгляду справи повідомлялась завчасно у встановленому законом порядку згідно з вимогами ст. 128 ЦК України за місцем реєстрації, про причини неявки суд не сповістила. Матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву [PERSON] від 21.09.2023, в якій остання зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не має можливості здійснювати догляд та опікування за малолітнім сином та просить розглядати справу за її відсутності. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Крім того, відповідно до\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно з ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі\~ст. 9 Конституції України \~. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України. Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи. Таким чином, норми\~ЦПК України\~щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України). Тому, суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"), тим паче, коли вони стосуються інтересів дитини. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходить з вимог\~ст. 81 ЦПК України, яка регламентує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України «Про охорону дитинства» від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами,\~що [PERSON] народився [INFO] , матір`ю якого є відповідач [PERSON] , а батьком відповідач [PERSON] . Позивач зазначає, що [PERSON] неодноразово судимий: вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.12.2017 за ст.ст. 15 ч. 3 - 185 ч. 1 КК України; вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.05.2019 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.186, ч.1 ст.70 КК України. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.12.2021 [PERSON] , [INFO] , умовно-достроково звільнено від покарання на невідбуту його частину. Даних на спростуівння цих відомостей до суду не надано. Позивач у справі, [PERSON] , є дідусем малолітнього [PERSON] , [INFO] , та батьком [PERSON] . За інформацією, наданою КНП «Міська дитяча поліклініка №23» Харківської міської ради, де [PERSON] , [INFO] , перебуває під наглядом фахівців, вбачається, що вихованням хлопчика та забезпеченням йому належного догляду, в тому числі під час хвороби, займаються бабуся та дідусь, медичний огляд лікарів дитина відвідує також в супроводі бабусі та/або дідуся. Батьки малолітнього [PERSON] доглядом та вихованням сина не займаються, на медичний огляд не супроводжують. За інформацією, наданою Харківським педагогічним ліцеєм №4 Харківської міської ради Харківської області, в якій [PERSON] , на теперішній час є учнем, вбачається, що хлопчик забезпечений усім необхідним для освітнього процесу, бабуся систематично підтримує зв`язок з класним керівником, відвідує онлайн батьківські збори, цікавиться навчанням та вихованням онука. За інформацією, наданою КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла - садок) №66 Харківської міської ради», де [PERSON] , [INFO] , був вихованцем з 03.09.2018 по 31.08.2022, мати вихованця [PERSON] - [PERSON] , та батько [PERSON] , не цікавилися успіхом, поведінкою, не брали участі у вихованні своєї дитини. Протягом всього періоду відвідування Артемом закладу дошкільної освіти №66, батьки не брали участі у заходах дитячого садка, які проводились за участі батьків, не підтримували дитину у конкурсах та змаганнях в яких їхній син брав участь. Уся відповідальність за виховання та піклування була покладена на дідуся [PERSON] . Довідкою Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , як дитину, що залишилась без батьківського піклування влаштовано у сім`ю родичів, до рідного діда, [PERSON] , який на період тимчасового влаштування несе повну відповідальність за життя та здоров`я онука. Третьою особою, Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради було надано до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , та зазначено, що мати малолітнього, [PERSON] , вихованням та утриманням свого сина, [PERSON] , тривалий час не займається. З березня 2018 року мешкає окремо від дитини, за кордоном. Не цікавиться життям, здоров`ям своєї дитини, не надає ніякої матеріальної допомоги на його утримання, не виконує батьківські обов`язки. З березня 2018 року [PERSON] виїхала до Польщі. Малолітній син [PERSON] залишився на постійне проживання та виховання у батьків матері, [PERSON] та [PERSON] , у м. Харкові, на повному їх утриманні. Батько [PERSON] , [PERSON] , зловживає спиртними напоями, застосовував фізичну силу до [PERSON] , свідком чого вимушено була дитина, неодноразово був засуджений за крадіжки. Після припинення сумісного проживання з матір`ю дитини, сина не відвідував, не цікавився станом його здоров`я, успіхами, досягненнями, потребами, ніколи не приймав участі у вихованні. Під час бесіди зі спеціалістами Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб, [PERSON] та [PERSON] заявили, що не мають можливості виховувати сина, турбуватися ним і не заперечують проти проживання малолітнього сина, [PERSON] у батьків матері, [PERSON] та [PERSON] . Батькам малолітнього [PERSON] були роз`яснені наслідки позбавлення їх батьківських прав, а також умови та процедура поновлення їх в батьківських правах відповідно до законодавства України. Таким чином, відповідачі свідомо ухиляються від виконання батьківських обов`язків, не докладають ніяких зусиль щоб дитина отримала необхідні умови для проживання та розвитку, не виконують своїх обов`язків по утриманню та вихованню малолітньої дитини. [PERSON] зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Це трикімнатна квартира житловою площею - 63 кв. м. Квартира зі всіма зручностями: є опалення, електроосвітлення, водопостачання, каналізація. Житло облаштоване необхідною побутовою технікою, меблями та речами особистого вжитку. Дитина займає окрему кімнату, де є все необхідне для навчання, виховання та всебічного розвитку. За даними витягу Міністерства внутрішніх справ на території України [PERSON] станом на 20.06.2023 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Згідно з висновку про стан здоров`я від 13.07.2023 [PERSON] протипоказань для призначення його опікуном не має. [PERSON] . згідно довідки про доходи працює у ХНАДУ та займає посаду слюсар-сантехнік 3 розряду. Від третьої особи до суду надійшов висновок про доцільність встановлення опіки над малолітнім [PERSON] , [INFO] , та призначення [PERSON] опікуном, оскульки останній перебуває на обліку ССД по Київському району, як потенційний опікун від 03.08.2023, має намір стати опікуном малолітнього онука [PERSON] , [INFO] , та в змозі забезпечити утримання, виховання, розвиток дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до\~ст.9 Конституції України\~та ст.ст.3,10\~ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до\~ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я\~є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 2\~ст. 150 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4\~ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1\~ст.164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1\~ст. 164 СК України\~визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Проаналізувавши поведінку відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які своєю дитиною, [PERSON] , [INFO] , не цікавляться і не дбають про нього, в тому числі в період військового стану, суд приходить до висновку, що маючи можливість виконувати свої батьківські обов`язки, змінити ставлення до дитини, відповідачі навмисно ухиляються від виховання, утримання, піклування, спілкування з дитиною, не виявляють ніякого бажання зустрітися з сином. Позбавлення батьківських прав - це крайній захід, однак, це і спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому, в даному випадку, суд виходить насамперед з інтересів дитини. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа\~\~має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, наявні ознаки свідомого нехтування відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] батьківських обов`язків, що ними визнано у поданих до суду заявах є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Виходячи з інтересів дитини, неможливо примусити батьків виконувати свої обов`язки, якщо вони цього не бажають. Опіка і піклування є особливою формою державної турботи про малолітніх (до 14 років) та неповнолітніх дітей (з 14 до 18 років), що встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування (ст. 243 СК України). Згідно ст.ст. 55, 58 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. [PERSON] , [INFO] , має намір та може встановити опіку над малолітнім онуком, оскільки має повну цивільну дієздатність, працює, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, відповідно до висновку про стан здоров`я може виконувати обов`язки опікуна. Дружина Позивача, [PERSON] , яка проживає разом з чоловіком та онуком однією сім`єю на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. В ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При встановленні розміру аліментів, суд керується вимогами ст.182 СК України та роз`ясненнями, які містяться в п.17 Постанови пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліюментів», та вирішуючи питання щодо розміру аліментів враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 183 Сімейного Кодексу України частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Позивач звернувся до суду з даним позовом в інтересах дитини, з вимогою щодо стягнення з кожного з відповідачів на утримання дитини аліментів у розмірі по 1/4 від всіх видів доходу з кожного, до досягнення дитиною повноліття. Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальний стан сторін, стан здоров`я дитини, відсутність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, наявність на праві власності, володіння та / або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; інші обставини, що мають істотне значення (ст. 182 СК України). Положенням\~ст. 191 СК України\~визначено, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Отже, суд, виходячи з закріплених ч. 9\~ст.7 Сімейного кодексу України\~принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідності моральним засадам суспільства, а відсутність також доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину, прийшов до висновку про існування обов`язку у відповідачів матеріально утримувати свою дитину. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд враховує, що відповідачі є, працездатними особами, клопотань щодо зменшення розміру аліментів відповідачами до суду не подано. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України -\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідачі\~визнають позовні вимоги в повному обсязі. На думку суду, визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тому, виходячи з принципу розумності та справедливості,\~враховуючи обов`язки батьків щодо утримання дітей, а також визнання відповідачами позовних вимог, суд погоджується із вимогами позивача та задовольняє їх у повному обсязі, визначивши розмір аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі по 1/4 від всіх видів доходу [PERSON] , але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 23.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. та 1/4 від всіх видів доходу [PERSON] , але не менш 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 23.08.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за 1 місяць. На підставі викладеного і

Outcome: approved