Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

12.10.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з січня 2022 року по серпень 2023 року в розмірі 152 430,88 грн. Позивач посилається на те, що він з 2014 року працює трактористом в державному підприємстві «Дослідне господарство їм О.В.Суворова Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства їм В.Є.Таїрова». Під час його перебування у трудових правовідносинах з відповідачем, за період з січня 2022 року по серпень 2023 року з боку останнього була нарахована, але не виплачена йому заробітна плата в розмірі 152\~430,88 грн. Так як йому до цього часу не виплачено заборгованість по заробітній платі, він звертається до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Ухвалою суду від 19.10.2023 року по справі було відкрите провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відповідачу надіслано копію позовної заяви з доданими документами, та роз`яснено про необхідність подання в п`ятнадцятиденний строк письмового відзиву разом з наявними у неї доказами, але відповідачем було проігноровано судовий виклик та вимоги. Ухвалою суду від 20.11.2023 року по справі було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19 грудня 2023 року, про що знову повідомлено строни. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , який здійснює свої повноваження на підставі довіреності від 10.10.2023 року, посвідченої приватним нотаріусом Агбун М.І., зареєстрованої в реєстрі за №4899 (а.с.8) в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав 20.11.2023 року заяву, в який просив розглянути справу у їх відсутності, підтримав позовні вимоги, також не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/, та надіслання судової повістки за юридичною адресою, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Суд дослідивши письмові докази надані сторонами, тобто всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України\~ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3\~ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що\~Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В судовому засіданні встановлено, що 18 березня 2014 року [PERSON] був прийнятий на роботу в Державне підприємство «Дослідне господарство імені О.В.Суворова» Національного наукового центру «Інститут виноградарства і виноробства імені В.Є.Таїрова» трактористом, що підтверджуються записом №18 в трудовій книжці серії [NUMBER] , дата заповнення 24 квітня 1991 року (а.с.13-15). Позивачем суду була надана довідка №75, видана 02.10.2023 року ДП «ДГ їм. О.В.Суворова» ННЦ «ІВіВ їм. В.Є.Таїрова» та підписана директором підприємства Кастровим С.С. та бухгалтером [PERSON] , з якої видно, що за період з 01.01.2022 року по 01.08.2023 року за підприємством рахується заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] в розмірі 152\~430,88 грн. (а.с.7), саме цю суму просить стягнути з підприємства позивач. Відповідач дану заборгованість не спростував, відповідних доказів не надав. Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. В порушення вимог ст. 115 КЗпП України з боку підприємства склалась заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі перед [PERSON] у розмірі 152\~430,88 грн., що підтверджується довідкою підприємства №75 від 02.10.2023 року про нараховану, але не виплачену заробітну плату, що призвело до порушення прав працівника. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі вищезазначеного суд вважає вимоги позивача доведеними в судовому засіданні та підлягаючими задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. Беручи до уваги те, що згідно з п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] звільнено від сплати судового збору, судовий збір за подання до суду позову немайнового (майнового) характеру у розмірі 1073 грн.60 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved