Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 7123782200:01:000:0199, укладений 05 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 лютого 2014 року [PERSON] надав в борг [PERSON] кошти в сумі 37500 доларів США зі строком повернення боргу до 31 грудня 2015 року, або на першу вимогу протягом 30 днів з моменту її пред`явлення, про що [PERSON] складено та передано позивачу відповідну розписку. 01 лютого 2016 року [PERSON] надав у борг [PERSON] кошти в сумі 3200 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2016 року, або на першу вимогу протягом 30 днів з моменту її пред`явлення, про що [PERSON] складено та передано позивачу відповідну розписку. Однак, [PERSON] у встановлений договорами позики строки так і протягом 30 днів з моменту пред`явлення першої вимоги грошові кошти [PERSON] не повернув. 21 січня 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг кошти в сумі 300000 грн., які зобов`язався повернути у строк до 31 грудня 2014 року про що надав відповідну розписку. Кошти [PERSON] за вказаним зобов`язанням повернуті не були. 05 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір №1 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] належне йому право вимоги згідно договору позики у вигляді боргової розписки про отримання коштів від 21 січня 2014 року укладений між [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу [PERSON] приймає право вимоги, що належне [PERSON] за основним договором. Сума основного договору 300000 грн., які передано боржнику згідно договору позики у вигляді боргової розписки від 21 січня 2014 року підписаною [PERSON] особисто. Станом на 01 квітня 2017 року зобов`язання не виконане. В зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за вказаними договорами позики [PERSON] 18 квітня 2017 року звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості за договорами позики, а саме: за розписками від 21 лютого 2014 року та 01 лютого 2016 року в сумі 40700 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1105412 грн. та за розпискою від 21 січня 2014 року на суму 300000 грн. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року по справі №703/1215/17 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором відступлення права вимоги та договорів позики задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики в сумі 1405412 грн. Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у справі №703/1215/17 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду черкаської області від 10 квітня 2019 року - без змін. Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі №703/1215/17 касаційну скаргу [PERSON] на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року повернуто заявнику. Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року у справі №703/1215/17 набрало законної сили 15 травня 2019 року. 03 червня 2019 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області Пугачу С.Л. видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договорами позики в сумі 1405412 грн. Вказаний виконавий лист пред`явлено до виконання та 10 червня 2019 року відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Однак, після винесення вищевказаного рішення суду та відкриття вказаного виконавчого провадження, виявлені дії відповідача [PERSON] , які направлені на унеможливлення та ускладнення виконання рішення суду, винесеного на користь позивача. Зокрема, укладення мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] про поділ спадкового майна, за умовами якої за [PERSON] , донькою відповідача [PERSON] , визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS] , належних [PERSON] та відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 7123782200:01:000:0199, площею 0,5395 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] ,а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1287218071237. При цьому, відповідач [PERSON] продав вказану земельну ділянку відповідачу [PERSON] , який є чоловіком його рідної доньки [PERSON] , а отже є йому зятем. Отже, відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам [PERSON] , оскільки відчуження належної йому земельної ділянки відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Відтак позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 7123782200:01:000:0199, площею 0,5395 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1287218071237 та скасувати його державну реєстрацію. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2022 року відмовлено [PERSON] у забезпеченні його позову до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 травня 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 26 липня 2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Залучено до участі у розгляді справи приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новікова І.М. третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року підготовче судове засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Викликано в судове засідання для допиту свідків [PERSON] та [PERSON] . В судовом узасіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповаідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомсмих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Представаник відповідача у судовому засіданні та наданому суду відзиві проти задоволення позову заперечувала. Вказала, що укладений договір є реальним, жодних недобросовісних дій з боку відповідача [PERSON] не було, а отримані грошові кошти від продажу земельної ділянки він витратив на лікування зору. Також зазначила, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки про ту обставину, що її довіритель здійснив відчуження земельної ділянки позивач знав ще у 2017 році під час розгляду справи №703/1215/17, відтак, посилання [PERSON] на те, що йому стало відомо про відчуження спірної земельної ділянки у лютому 2022 року є неправдивим. У зв`язку з наведеним просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з пропуском позовної давності на час звернення до суду з відповідним позовом. Третя особа - приватний нотаріус Новіков І.В. в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договірних зобов`язань. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимогами ст.5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначені вимоги до форми договору позики, а саме: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року у справі №703/1215/17 ухвалено, зокрема: первісний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором уступки права вимоги та договорів позики задовільнити повністю. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики в сумі 1405412 гривень. Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у справі №703/1215/17 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року - без змін. Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі №703/1215/17 касаційну скаргу [PERSON] на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року повернуто заявнику. Таким чином, рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року у справі №703/1215/17 набрало законної сили 15 травня 2019 року. 03 червня 2019 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області видано позивачу [PERSON] виконавчий лист у справі №703/1215/17 про стягнення з [PERSON] на його, позивача, користь заборгованість за договорами позики в сумі 1 405 412 гривень. 10 червня 2019 року старшим державним виконавцем Смілянського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Мандрикою О.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження [NUMBER]. Згідно довідки про результати пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 18 лютого 2022 року, виконавче провадження [NUMBER] перебуває на стадії виконання. Відповідно до інформації про виконавче провадження [NUMBER], в межах даного виконавчого провадження, з метою належного виконання рішення суду, державним виконавцем винесено постанови про арешт майна боржника та його коштів. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 лютого 2022 року за №298511396, 05 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу належної [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 7123782200:01:000:0199, площею 0,5395 га, який посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі за №2483. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, 05 липня 2017 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новіковим І.М. прийнято рішення про реєстрацію права власності [PERSON] , номер запису про право власності - 21235158, на земельну ділянку з кадастровим номером 7123782200:01:000:0199, площею 0,5395 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1287218071237, та припинення права власності [PERSON] на цю земельну ділянку. Підставою недійсності оскаржуваного правочину позивач вказує те, що здійснюючи продаж спірного майна, [PERSON] здійснив дії направлені на ухилення від виконання рішення суду у справі № 703/1215/17, що є підставою для визнання договору купівлі - продажу земельної ділянки від 05 липня 2017 року недійсним. Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, в т.ч. земельної ділянки або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ст. 334 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті203 цього Кодексу. За змістом ч.5 ст.203ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту ч.1 та ч.2 ст.234ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі №2-591/11, провадження №14-31цс21. Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). В постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 зазначено, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину оспорюваного заінтересованою особою правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У даному випадку важливим є врахування, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього грошового зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). В постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 501/1857/18 (провадження № 61-9514св22) вказано, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 виснувано, що «з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом». За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) суд дійшов висновку про те, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Позивач посилається на те, що на момент вчинення вказаного правочину [PERSON] знав про наявність судового позову про стягнення з нього боргу за договорами позики, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення його позовних вимог. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Під час ухвалення рішення по справі судом враховано, що 24 липня 2017 року, після звернення позивача до відповідача [PERSON] з позовом до суду про стягнення заборгованості за договорами позики, [PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до [PERSON] про поділ спадкового майна, в якій просила визнати за нею право власності на будинковолодіння [ADDRESS] , належного [PERSON] . За вказаною позовною заявою заведена цивільна справа з єдиним унікальним номером 703/2298/17. При цьому, відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 серпня 1977 року, [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Сунківською сільською радою Смілянського району Черкаської області 12 грудня 1987 року, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . 28 вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Таким чином, відповідач [PERSON] є рідним батьком [PERSON] . Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 вересня 2017 року у справі №703/2298/17 затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] про поділ спадкового майна, за умовами якої: 1. За [PERSON] визнається право власності на будинковолодіння [ADDRESS] , а саме зазначені в технічному паспорті: літери А,а житловий будинок (загальна площа 63,1 кв.м., житлова площа 37,1 кв.м.); Б літня кухня; В сарай; в гараж; К колодязь; П погріб; У убиральня; №1 - №3 огорожа; земельну ділянку площею 0,2500 га., яка розташована в [ADDRESS] , згідно державного акту серії ЯИ №672598 від 12 грудня 2009 року та на земельну ділянку площею 3,93 га., яка розташована в адмінмежах Залевківської сільської ради Смілянського району, згідно державного акту серії ЧР №091807 від 22 січня 2004 року, належних [PERSON] 2. [PERSON] не заперечує, щоб за [PERSON] було визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS] , а саме зазначені в технічному паспорті: літери А,а житловий будинок (загальна площа 63,1 кв.м., житлова площа 37,1 кв.м.); Б літня кухня; В сарай; в гараж; К колодязь; П погріб; У убиральня; №1 - №3 огорожа; земельну ділянку площею 0,2500 га., яка розташована в [ADDRESS] , згідно державного акту серії ЯИ №672598 від 12 грудня 2009 року та на земельну ділянку площею 3,93 га., яка розташована в адмінмежах Залевківської сільської ради Смілянського району, згідно державного акту серії ЧР № 091807 від 22 січня 2004 року, належних [PERSON] . Постановою Черкаського апеляційного суду від 17 червня 2020 року у справі №703/2298/17 апеляційну скаргу представника [PERSON] - адвоката Лук`яненко Г.О. задоволено частково, ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 вересня 2017 року про визнання мирової угоди у справі №703/2298/17 скасовано та направлено матеріали справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. При цьому, як вбачається з вищевказаної постанови, апеляційним судом зазначено, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою та відзивами на апеляційну скаргу, сторони не заперечили тієї обставини, що між [PERSON] та [PERSON] існують правовідносини з приводу укладення договорів позики у вигляді боргових розписок. Загальна сума позики за борговими розписками становить 40700 доларів США. Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором уступки права вимоги та договорами позики в сумі 1405412 грн. У зазначеній справі провадження було відкрито районним судом 04 травня 2017 року до відкриття провадження та визнання мирової угоди у справі №703/2298/17. Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що ухвалою суду про затвердження мирової угоди від 08 вересня 2017 року порушуються права, свободи та інтереси інших осіб, а саме [PERSON] . Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2021 року у справі №703/2298/17 постановлено позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спадкового майна залишено без розгляду. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 28 серпня 2021 року подання виконуючого обов`язки начальника Смілянського ВДВС у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника [PERSON] , а саме на будинковолодіння [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована в [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1385783971237; земельної ділянки площею 3,93 га, яка розташована в адмінмежах Залевківської сільської ради Смілянського району, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1386409571237. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 лютого 2022 року за №298511396, вбачається, що 05 липня 2017 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новіковим І.М. прийнято рішення про реєстрацію права власності [PERSON] , номер запису про право власності - 21235158, на земельну ділянку з кадастровим номером 7123782200:01:000:0199, площею 0,5395 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1287218071237, та припинення права власності [PERSON] на цю земельну ділянку. Згідно довідки старшого державного виконавця Смілянського ВДВС у Черкаському районі Черкаської області №2811 від 18 лютого 2022 року залишок заборгованості [PERSON] у виконавчому провадженні [NUMBER] станом на 18.02.2022 становить 1403707 грн 36 коп. Вищевказані обставини об`єктивно свідчать про небажання відповідача [PERSON] повертати [PERSON] отримані у борг кошти за договорами позики, виконувати рішення суду щодо стягнення вказаних коштів на користь [PERSON] , а також вчинення ним та членами його родини дій, які направлені на унеможливлення та ускладнення виконання рішення суду. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , син відповідача [PERSON] , повідомив суду, що його батько, точної дати він не пам`ятає, продав земельну ділянку, господарський двір, зятю - [PERSON] [PERSON] з [PERSON] знайомі та співпрацювали у сфері деревообробки. На проданій земельній ділянці була пилорама [PERSON] . Вказав, що батько хворів, йому потрібні були кошти на лікування тому він і продав земельну ділянку. За яку саме ціну було продано земельну ділянку свідок не знає. Також свідок повідомив, що у [PERSON] і [PERSON] були спори з приводу боргів і діяльності бізнесу. Зазначив, що [PERSON] припинив працювати на пилорамі до 2020 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] є її чоловіком, а [PERSON] її, свідка, батько. Свідок вказала, що їй відомо про те, що [PERSON] і її батько, [PERSON] разом працювали на земельній ділянці в с. Залевки, вели спільну діяльність на пилорамі. [PERSON] привозив сировину, яку вони разом розпилювали. У 2018 році вони ще співпрацювали. Також свідок повідомила, що її батько та чоловік домовилися про продаж земельної ділянки оскільки батькові були потрібні кошти на лікування зору. Вказане їй, свідку, відомо зі слів батька. Зазначила, що її думку щодо укладення угоди про купівлю земельної ділянки, як дружини, чоловік не з`ясовував. Наведені вище обставини свідчать про те, що відповідач [PERSON] неодноразово намагався у різний спосіб відчужити належне йому майно, як шляхом укладення мирової угоди про визнання права власності за іншою особою на успадковане ним майно так і шляхом укладення договору купівлі продажу нерухомого майна. Також суд зауважує, що укладення договору купівлі-продажу з зятем - [PERSON] , який хоча і не є близьким родичем відповідача, однак перебуває у зареєстрованому шлюбі з його дочкою [PERSON] між якими діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відтак фактично укладений в інтересах близького родича. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203,215,234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно, зокрема чи продовжував продавець фактично володіти та користуватися цим майном. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Суд зазначає, що навіть після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 7123782200:01:000:0199, площею 0,5395 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1287218071237, відповідач [PERSON] продовжував нею користуватися та працювати на ній, про що повідомив допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] . За змістом ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] як сторони нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваним правочином. За даних обставин, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення в повному обсязі. Щодо застосування до спірних правовідносин строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У судовому засіданні та наданому суду відзиві представник відповідача зазначила, що позивачу [PERSON] було відомо про факт відчуження спірної земельної ділянки ще 10 квітня 2019 року, під час розгляду справи №703/1215/17 про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договорами позики. Про вказану обставину, під час промови у судових дебатах повідомив [PERSON] . Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Виходячи із взаємозв`язку норм права, які прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи конкретні обставини цієї справи, застосовуючи загальні засади цивільного права - принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також одну із аксіом цивільного судочинства, а саме «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права», позивач трирічний строк звернення до суду не пропустив. На підставі викладеного,

Outcome: approved