Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року у справі № 638/1525/19, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 07 вересня 2018 року у сумі 85561 гривень 91 копійок, за період з 18 жовтня 2018 року по 05 лютого 2019 року - інфляційне збільшення суми боргу 1891,94 грн, три відсотки річних за весь час прострочення сплати суми боргу у розмірі 780,61 грн, пеню в розмірі 0,5 відсотків від суми боргу за весь час прострочення сплати суми боргу в розмірі 47486,86 грн, суму судового збору в розмірі 1360,12 грн. На виконання рішення був виданий виконавчий лист про примусове виконання рішення суду. Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) Мирною Т.В. відкрито виконавче провадження - ВП №63017599 щодо виконання зазначеного виконавчого листа. З дати відкриття виконавчого провадження та станом на день подачі даної позовної зави в рахунок погашення боргу за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова стягнуто з відповідача на користь позивача 12190,62 грн. Таким чином, на день подачі даної позовної зави, залишок боргу згідно рішення суду становить 73371,29 гривень. Позивач зазначає, що оскільки станом на час звернення до суду з зазначеним позовом відповідачем основна сума боргу в повному обсязі не погашена, тому, внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 06 лютого 2019 року по 03 листопада 2021 року у відповідача виник обов`язок по сплаті інфляційних втрат з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також пені в розмірі 0,5 відсотків від суми боргу за весь час прострочення сплати суми боргу. На підставі п. 5.4 Договору та ст. 625 ЦК України позивач просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 443598,37 грн, з яких - інфляційне збільшення суми боргу 13273,55 грн, - 3 % річних за весь час прострочення сплати суми боргу в розмірі 6952,52 грн, - пеня в розмірі 0,5 відсотків від суми боргу за весь час прострочення сплати суми боргу в розмірі 423372,30 грн. Ухвалою суду від 23 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, з повідомленням сторін про судове засідання. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення їй цієї ухвали, протягом якого вона має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 953/6803/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання грошового зобов`язання боржника виконаним належним чином. Ухвалою суду від 30 жовтня 2023 року поновлено провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті, про що повідомлено сторонам. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Позивачем звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутністю. Проти заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про судове засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомили, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до положень п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи викладене, оскільки відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, тому суд, зі згоди позивача, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 вересня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, згідно з п. 1.1, 4.1 якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 3120 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути таку саму суму грошових коштів у строк 17 жовтня 2018 року. Згідно з п. 5.4 Договору позики, у разі порушення п. 4.1. позичальник зобов`язується сплатити неустойку у розмірі 0,5% у день від суми боргу за кожен день прострочення. Сплата неустойки не звільняє позичальника від сплати основного боргу. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за договором [PERSON] у лютому 2019 року звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за борговою розпискою. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 жовтня 2019 року у справі № 638/1525/19, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 07 вересня 2018 року у сумі 85561 гривень 91 копійок, за період з 18 жовтня 2018 року по 05 лютого 2019 року - інфляційне збільшення суми боргу 1891,94 грн, три відсотки річних за весь час прострочення сплати суми боргу у розмірі 780,61 грн, пеню в розмірі 0,5 відсотків від суми боргу за весь час прострочення сплати суми боргу в розмірі 47486,86 грн, суму судового збору в розмірі 1360,12 грн Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Харків) Мирної Т.В. від 18 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження - ВП №63017599 щодо виконання виконавчого листа № 638/1525/19, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова 07.09.2020. Згідно з випискою за картковим рахунком [PERSON] станом на 05.11.2021 в рамках виконавчих проваджень із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 12190,62 грн. Таким чином на час розгляду справи залишилося несплаченою заборгованість згідно з рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі № 638/1525/19 у розмірі 73371,29 грн. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Предметом позову у справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, а саме грошових коштів, стягнутих на підставі судового рішення. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та підтверджена актуальною судовому практикою, зокрема постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі 757/3572/17-ц. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що боржником, порушено грошове зобов`язання, у зв`язку з чим з боржника в користь стягувача підлягають стягненню сума інфляційних втрат на суму боргу та три процентів річних за весь час прострочення. Суд зазначає, що у даному випадку стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних є не подвійною мірою відповідальності відповідача, а особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання, оскільки наявність судового рішення про стягнення грошових коштів, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора у даному правовідношенні права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Суд погоджується із розрахунком заборгованості відповідача щодо розміру індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення, оскільки він є обґрунтованим, його розмір підтверджений належними та допустими доказами, розрахунок сум узгоджується з правилами на таких санкцій та актуальною судовою практикою. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін. Частинами 1-3 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Всупереч зазначеним вище вимогам відповідачем на спростування обставин, викладених у позовній заяві, не надано жодного належного та допустимого доказу, розрахунок заборгованості не спростовано, контррозрахунку заборгованості не надано, доказів повного чи часткового виконання рішення суду у справі № 638/1525/19 не надано. У зв`язку з викладеним, суд дійшов, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу у сумі 13273,55 грн та 3 % річних за весь час прострочення сплати суми боргу в розмірі 6952,52 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення пені в розмірі 0,5 відсотків від суми боргу за весь час прострочення сплати суми боргу в розмірі 47486,86 грн, суд зазначає наступне. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення позики розрахована за період з 06 лютого 2019 року до 03 листопада 2021 року в сумі 423372,37 грн. Водночас встановлення строку виконання зобов`язання за договором має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачену договором пеню припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Враховуючи викладене, право позикодавця нараховувати передбачену договором пеню за кредитом припинилося після пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Отже, [PERSON] скористався правом, передбаченим частиною 2 статті 1050 ЦК України, звернувшись у лютому 2019 року до суду з позовом про стягнення з позичальника [PERSON] усієї суми заборгованості за договором позики, з урахуванням пені відповідно до п. 5.4 Договору. Договір позики у відповідній частині припинив свою дію у зв`язку із достроковою вимогою, тоді і позикодавець втратив можливість нараховувати та стягувати з позичальника пеню за ставкою, передбаченою договором. Саме такі висновки щодо застосування норм права до спірних правовідносин сформульовані Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, які відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права. У зв`язку з викладеним, позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне повернення позики за період з 06 лютого 2019 року до 03 листопада 2021 року в сумі 423372,37 грн є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4435,98 грн, що підтверджується квитанцією від 11.11.2021. У зв`язку з частковим задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (4,56%), тобто у розмірі 202,28 грн.

Outcome: partial