Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

До Мар`їнського районного суду Донецької області за підсудністю з Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя служба: служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позивних вимог, позивач зазначає, що 30.09.2017 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між подружжям не склалось, стосунки поступово погіршувались, в результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне господарства вони не ведуть, прийшли до рішення розірвати шлюб. Дитина залишилась жити разом з батьком. На підставі викладеного позивач просить суд визначити місцем проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з ним. Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання з`явилась, не заперечувала щодо позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 30.09.2017 року Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.03.2023 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя служба: служба у справах дітей Боярської міської ради Київської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини роз`єднані в окремі самостійні провадження та виділені в окреме провадження позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з висновку в.о. начальника Служби у справах дітей Боярської міської ради Т.Слобоженко від 09.02.2023 року №8/52 розглянуто звернення [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . З`ясовано, що малолітня дитина [PERSON] проживає разом з батьком. Мати дитини, [PERSON] проживає окремо за адресою: [ADDRESS] , має намір у лютому 2023 року виїхати за кордон до Німеччини з метою створення нової сім`ї та не заперечує проти визначення місця проживання сина [PERSON] з батьком. Обстеженням умов проживання за вказаною адресою, встановлено створені відповідні умови для повноційного та гармонійного розвитку дитини. Служба у справах дітей Боярської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком. Згідно копії договору оренди приміщення [PERSON] орендує в тимчасове користування приміщення за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» це має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення від виконання батьківських обов`язків - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці. У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ст. 3,76,79,80,175,184 ЦПК, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статей 160, 161 СК України, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»,-

Outcome: approved