Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

У вересні 2023 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від отриманих доходів за останні три роки, та починаючи з дня звернення до суду й до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідач визнає, що він є рідним батьком доньки - [PERSON] , [INFO] , проте участі у вихованні дитини не приймає, ухиляється від обов`язку утримувати дитину, хоча має таку можливість бо отримує заробітну плату вищу за середню. Позивачкою вживалися заходи щодо стягнення аліментів з відповідача, надсилалася листи за місцем його проживання та роботи, однак результатів розгляду не отримувала. Позивачка, посилаючись на положення ст.191 Сімейного Кодексу України, просить стягнути аліменти за минулий час, але не більше як за три роки та з дня звернення до суду з даним позовом і до повноліття доньки у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду й до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.65-66). Згідно відповіді №227434 від 15 вересня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 25 лютого 2020 року (а.с.63) Сторони судом про розгляд справи повідомлялись належним чином, позивачкою повідомлення отримано в електронному кабінеті. Поштові відправлення на адресу відповідача двічі повертались до суду з відміткою «за закінчення терміну зберігання». Судом на офіційному сайті веб-порталі судової влади України 03 грудня 2023 року розміщено оголошення про розгляд справи. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження, актовий запис № 3482, зареєстрований 14 грудня 2017 року Дніпровським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с.17). [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] за однією адресою та перебуває на її утриманні, що вбачається із довідки про реєстрацію місця проживання особи №38092776 від 14 березня 2019 року та відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №227473 від 15 вересня 2023 року (а.с.25, 61-62). Як вказано у позовній заяви сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу (СК) України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до положення ст.192 СК України розмір аліментів визначається за рішенням суду або домовленістю між батьками. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з положень ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Таким чином, судовий (спірний) спосіб виконання обов`язку утримувати дитину, тобто стягнення аліментів на підставі рішення суду, є можливим у разі відсутності домовленості (договору) між батьками про сплату аліментів. Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При визначенні розміру аліментів на утримання дітей, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства має право на утримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків. Відповідач [PERSON] , батько дитини, є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду надано не було, тому в сукупності оцінених судом доказів, є підстави вважати, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання малолітньої доньки. З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі визначеному позивачем, є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд присуджує до сплати аліментів відповідачу, починаючи з 11 вересня 2023 року. В той же час, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів за останні три роки суд зазначає наступне. За правилами ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надає суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо. Ухилення може виражатися в тому, що зобов`язана особа - відповідач приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), одержав вимогу про сплату аліментів, проте не виконав її та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми. Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти за минулий час, у межах визначеного законом строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог. Позивачка просить стягнути аліменти у розмірі частини від доходу відповідача за минулий час, за останні три роки. При цьому, посилається на положення ст.191 СК України. Частиною 2 ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині. На підтвердження позовних вимог в цій частині позивач, серед іншого, надала копії: вимоги до [PERSON] від 25 липня 2023 року з підтвердженням направлення; скіншоти переписки в мобільному застосунку "Телеграм"; листа на ім`я Начальника ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 27 серпня 2023 року з підтвердженням направлення; скріншот електронного листа від 11 липня 2023 року; довідок фінансово-економічного управління СБУ про розмір грошового забезпечення військовослужбовця [PERSON] за 2020-2023 роки. За правилами частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що військовослужбовець [PERSON] отримав грошове забезпечення, яке включало в себе матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, а також отримує додаткову винагороду на період воєнного стану. Загальний розмір грошового забезпечення складає: за 2020 рік - 292 637,42 грн.; за 2021 рік - 314 294,63 грн.; за 2022 рік - 617 404,74 грн.; за січень- травень 2023 року - 321 646,40 грн., що вбачається із наданих суду довідок фінансово-економічного управління Служби Безпеки України за супровідним листом №21/2/2-11-20/5 від 07 серпня 2023 року (а.с.53,54,55,56,57,58). Позивачкою [PERSON] на ім`я начальника ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях Петриченка В.Г., було направлено листа з проханням провести роз`яснювальні роботи зі співробітником управління [PERSON] щодо його участі як батька в утриманні доньки [PERSON] . Лист направлено до управління засобами поштового сполучення 28 серпня 2023 року, доказів доставлення листа адресату суду не надано (а.с.48-50,51) Надані стороною позивача скріншоти переписок в мобільному застосунку "Телеграм" не можуть судом оцінюватись як належні та достовірні докази, що вказують на вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача за останні три роки, оскільки з них неможливо достеменно встановити осіб, що ведуть листування, її хронологію, відсутні будь-які дати (часові проміжки), як в самих текстових повідомленнях, так і в застосунку (а.с. 33-47). Надана позивачем Вимога на ім`я відповідача з проханням сплачувати аліменти містить в прохальній частині вимогу про сплату аліментів щомісяця у розмірі 1/4 частки щомісяця до повноліття дитини. Лист датовано 25 липня 2023 року, та направлено 27 липня 2023 року не за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання/перебування відповідача, а тому не може слугувати доказом ухилення останнього від надання утримання дитині. Крім цього лист-вимога не був вручений адресату, про що є повідомлення поштового оператора (а.с.29-30,31,32) Суд також не приймає до уваги як належний та допустимий доказ, скріншот електронного листа від 11 липня 2023 року в якому зазначено про укладення договору про винаймання [PERSON] житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Лист за змістом є лише повідомленням, не вказано ні дати, ні номера договору, позивачем не надано копії такого договору. Натомість, матеріали справи містять докази зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] з 25 лютого 2020 року (а.с.52, 63). Крім цього, позивач додав копію паспорта [PERSON] , де міститься відмітка про зареєстроване місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , гурт з 26 вересня 2014 року, а отже, позивачці було відомо останню зареєстровану в установленому законом порядку адресу реєстрації відповідача (а.с.24). Доказуванню підлягають обставини щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі і доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України) та передбачено положеннями процесуального закону. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За викладених обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів за минулий час на утримання дитини задоволенню не підлягають, оскільки сторона позивача не надала належних, достовірних і достатніх доказів про вжиття позивачем заходів для одержання аліментів, ухилення відповідача від їх сплати, яке полягало би в його умисних діях чи бездіяльності за останні три роки. Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Крім того, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Outcome: partial