Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, в якому просить суд: - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на спадкове майно, а саме: - житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею: 61,5 кв.м., житловою площею 22,1 кв.м. та який складається з: житлового будинку літ. «А», сарай літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», літня кухня літ. «Д», котельня літ. «І», № № 1,2 споруди; - на 1/6 частку житлового будинку [ADDRESS] , загальна площа якого 165,4 кв.м., житловою 119,8 кв.м, та який в цілому складається з: житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «а», прибудова літ. «а», прибудова літ. «a1», навіс літ. а3», ганок літ. «а4», навіс літ. «a5», житловий будинок літ. «Б», прибудова літ. «б», житловий будинок літ. «Г», прибудов літ. «г», веранда «г1», житловий будинок літ. «Ц», прибудова літ. «ц», сарай літ. «В», сарай літ. «Д», підвал літ. «д», літня кухня - сарай літ. «Ж», літня кухня літ. «І», літня кухня «Л», убиральня літ. «П», сарай літ. «У», сарай літ. «Х», оглядова яма літ. «м», Гараж літ. «М», літня кухня літ. «Ш», № 1№ 8 споруди; - земельну ділянку № 17, масив 18 а, на території Монашіської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, площа 0,500 гектарів, що підтверджено державним актом на право приватної власності на землю IV-ОД № 074758. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджено відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданий Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Родинні відносини між позивачем та спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , видане 28.01.2001 року, з якого вбачається, що в графі «батько» вказано [PERSON] , а в графі «мати» - [PERSON] ». Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 28.05.2015 року. [INFO] помер рідний брат позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.01.2017 року. За життя спадкодавцю на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності від 25.07.2008 року за реєстраційним номером [NUMBER] . Крім того, спадкодавцеві на праві власності належало наступне нерухоме майно: - земельна ділянка № [NUMBER] , масив [NUMBER] , на території Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, площа 0,500 гектарів, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю IV-ОД № 074758.; - 1/6 частка житлового будинку [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок [ADDRESS] виготовленого 22.12.2015 року, інвентаризаційна справа № 211, вбачається, що вказане домоволодіння було побудовано 1917 року, власником зазначено [PERSON] . Позивачка звернулась до нотаріуса, та отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, за якою нотаріусом відмовлено їй у вступі у спадщину, яка залишилась після смерті батька через відсутність в доказів належності спадкового майна батькові, а саме оригіналів правовстановлюючих документів. Іншим спадкоємцем після смерті [PERSON] є його онучка [PERSON] , яка на момент смерті спадкодавця також проживала за однією адресою із спадкоємцем. З викладених обставин позивач звернулась до суду з метою захисту своїх спадкових прав. Рух справи у суді. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.11.2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У судове засідання позивачка, не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. У судове засідання відповідачка, не з`явилась, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує щодо їх задоволення. За змістом ч.1\~ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Положенням ч.3 та ч.4\~ст.200 ЦПК України\~передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому\~ст.206 цього Кодексу. Згідно з ч.4\~ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями\~ст.12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно\~ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності з ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями\~15,\~16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданий Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Родинні відносини між позивачем та спадкодавцем підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , видане 28.01.2001 року, з якого вбачається, що в графі «батько» вказано [PERSON] , а в графі «мати» - [PERSON] ». Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 28.05.2015 року. Крім того, [INFO] помер рідний брат позивачки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.01.2017 року. Судом встановлено, що за життя спадкодавцеві на праві власності належало наступне нерухоме майно: - житловий будинок [ADDRESS] , право власності на вказаний будинок підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності від 25.07.2008 року за реєстраційним номером 24028068. - земельна ділянка № [NUMBER] , масив [NUMBER] , на території Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, площа 0,500 гектарів, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю IV-ОД № 074758; - 1/6 частка житлового будинку [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок [ADDRESS] виготовленого 22.12.2015 року, інвентаризаційна справа № 211, вбачається, що вказане домоволодіння було побудовано 1917 року, власником зазначено [PERSON] . Відповідно до положень статей 1216-1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась до державного нотаріуса Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Мельниченко М.М. 12.10.2023 року позивачка від державного нотаріуса Другої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області Мельниченко М.М. отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, за якою нотаріусом відмовлено їй у вступі у спадщину, яка залишилась після смерті батька через відсутність в доказів належності спадкового майна батькові, а саме оригіналів правовстановлюючих документів. Згідно з п.4.15 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусам України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У пункті 23\~постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування»\~роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Матеріалами справи встановлено, що іншим спадкоємцем після смерті [PERSON] є його онучка [PERSON] , яка на момент смерті спадкодавця також проживала за однією адресою із спадкоємцем. Згідно статі 25 Цивільного Кодексу України /далі також - ЦК/ цивільна правоздатність фізичної особи припиняється в момент її смерті. Таким чином, після смерті особи, органи виконавчої влади не мають права оформляти право власності на об`єкт нерухомості. У відповідності до частини першої статті 328 ЦК, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно статті 392 ЦК, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. До часу набрання чинності ЦК 2003 року та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до абз. 60 п.3.3 Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127 не належить до самовільного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки господарські /присадибні/ будинки і споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року. Державна реєстрація права на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене Наказом Міністерства Юстиції України від 07.02.2002 № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18.02.2002 № 157/6445 з подальшими змінами. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будівлі та споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність) було вперше встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалася процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року житлових будинків вимогам законодавства, будівельним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012 року). Із Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 за змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Відповідно до роз`яснення Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. У відповідності до частини першої статті 328 ЦК, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, власник майна, згідно статті 392 ЦК, може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Під час розгляду справи [PERSON] позовні вимоги [PERSON] до неї про визнання права власності на спадкове майно визнала у повному обсязі. Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220,\~1221,1223 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом\~ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 14\~Конституції України\~та ч. 2 ст. 1\~Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. За змістом\~ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно пункту 10\~постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», та відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. \~У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за\~правилами позовного провадження. Відповідно до пункту «г» частини першої\~статті 81\~Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3\~статті 152 ЗК України. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1\~статті 1225 ЦК України. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Судом встановлено, що, позивач є спадкоємцем за законом майна померлого [PERSON] також встановлено, що за життя спадкодавцеві на праві власності належало наступне нерухоме майно: - житловий будинок [ADDRESS] , право власності на вказаний будинок підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності від 25.07.2008 року за реєстраційним номером 24028068. - земельна ділянка № [NUMBER] , масив [NUMBER] , на території Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, площа 0,500 гектарів, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю IV-ОД № 074758.; - 1/6 частка житлового будинку [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок [ADDRESS] виготовленого 22.12.2015 року, інвентаризаційна справа № 211, вбачається, що вказане домоволодіння було побудовано 1917 року, власником зазначено [PERSON] . Отже, враховуючи відсутність заперечень та доказів протилежного, суд вважає доведеною ту обставину, що за життя спадкодавцю дійсно належало вказане майно (майнове право) та вважає, що матеріалами справи підтверджується факт того, що позивач прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті батька. Висновки суду Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, вказує на належність спадкодавцеві житлового будинку [ADDRESS] , право власності на вказаний будинок підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності від 25.07.2008 року за реєстраційним номером 24028068, земельної ділянки № [NUMBER] , масив [NUMBER] , на території Монашівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, площа 0,500 гектарів, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю IV-ОД № 074758 та1/6 частки житлового будинку [ADDRESS] . На даний час право позивача на спадщину за законом ніким не оспорене і спадщина не визнана відумерлою. Суд вважає, що Право, яке належало [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. Дане право не відноситься до прав, які не входять до складу спадщини, це право в порядку спадкування перейшло до позивача, котра є спадкоємцем за законом, прийняла спадщину в установленому законом порядку, але отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування на вказане нерухоме майно в нотаріальній конторі не може. Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За викладеного, зважаючи на та, що відповідач не заперечував проти задоволення позову, яке приймається судом, суд вважає, що оскільки позовні вимоги позивачки не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що іншим (крім судового) шляхом захистити право позивача неможливо, тому вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] . Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат не вирішувалось.

Outcome: approved