Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

У суд звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 17 жовтня 2023 року) про встановлення факту спільного проживання [PERSON] разом з [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент її смерті та визнання в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] : 1) права власності на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] (далі - будинок [ADDRESS] ); 2) права власності на земельні ділянки площею 0,25 га та площею 0,6 га на [ADDRESS] ; 3) права на земельну частку (пай) у КСП «Діброва» Рожищенського району Волинської області площею 3,16 га, що розташована у с. Ворончин та належала [PERSON] відповідно до сертифікату серії ВЛ № 0153157. Позов обґрунтовується тим, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина (будинок [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,25 га та площею 0,6 га, право на земельну частку (пай) згідно з сертифікатом серії ВЛ № 0153157). Спадкоємцями за заповітом є [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] та [PERSON] , однак лише позивач прийняла спадщину у встановленому законом порядку, оскільки спільно проживала із спадкодавцем на момент її смерті, хоча і була зареєстрована за іншою адресою. Тому, з метою оформлення своїх спадкових прав після смерті матері [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтв про права на спадщину на вищевказане майно, проте їй відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів. Оскільки у позивача відсутні оригінали цих документів і вона позбавлена можливості спадкувати зазначене майно, тому й заявлено позов до суду. Водночас, оскільки на момент смерті спадкодавця зареєстроване місце проживання [PERSON] значиться у [ADDRESS] ), тому, поруч з цим, заявлено й вимогу про встановлення факту спільного проживання позивача разом з [PERSON] на момент її смерті. До суду 3 жовтня 2023 року третьою особою [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пред`явлено позов до [PERSON] , [PERSON] про визнання за дітьми в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] по частки за кожним: 1) права власності на будинок [ADDRESS] ; 2) права власності на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,6 га на [ADDRESS] ; 3) права на земельну частку (пай) у КСП «Діброва» Рожищенського району Волинської області площею 3,16 га, що розташована у с. Ворончин та належала [PERSON] відповідно до сертифікату серії ВЛ № 0153157. Позов обґрунтовується тим, що [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] . На момент смерті спадкодавця разом із нею у будинку [ADDRESS] проживали [PERSON] , де і було зареєстроване його місце проживання, а також [PERSON] та їхні діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . У 2013 році стан здоров`я [PERSON] погіршився, тому [PERSON] і [PERSON] здійснювали за нею догляд. У цей час [PERSON] з ними не проживала, а лише кілька разів на місяць відвідувала матір. Враховуючи, що інші спадкоємці [PERSON] не подали заяви про прийняття спадщини і спільно із спадкодавцем на момент смерті не проживали, тому єдиним спадкоємцем, який прийняв усю спадщину, є [PERSON] . За життя [PERSON] не встиг оформити своїх спадкових прав і [INFO] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняли його діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , а тому вони мають право на майно, яке їхній батько успадкував після смерті своєї матері. У відзиві на цей позов [PERSON] заперечила щодо заявлених третьою особою в інтересах неповнолітніх вимог. Суть заперечень зводиться до того, що хоча зареєстроване місце проживання [PERSON] на момент смерті [PERSON] значилося у будинку [ADDRESS] , однак фактично він там не проживав, а мешкав у будинку [ADDRESS] разом із [PERSON] та їхніми дітьми. Заяву до нотаріальної контори для прийняття спадщини він не подав, а отже спадщину після смерті матері не прийняв. Тому, оскільки [PERSON] не набув права на спірне майно, то таких прав не набули і його діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Крім цього, [PERSON] заперечила обставини здійснення [PERSON] та [PERSON] догляду за [PERSON] , зазначаючи про те, що коли стан здоров`я матері погіршився, вона переїхала до неї і постійно проживала у будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 7 серпня 2023 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, а також витребувано інформаційні довідки зі Спадкового реєстру і копії спадкових справ, заведених після померлих [PERSON] і [PERSON] . Згідно з ухвалою суду від 30 серпня 2023 року залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та витребувано копію спадкової справи, заведеної після померлого [PERSON] ( [PERSON] ). Відповідно до ухвали суду від 3 жовтня 2023 року прийнято до розгляду позов [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування і прийнято вступ у справу [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Ухвалою суду від 20 жовтня 2023 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог, залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування співвідповідача [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 3 листопада 2023 року відмовлено у клопотанні [PERSON] про витребування доказів. Допитана в порядку ч. 1 ст. 92 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК)позивач [PERSON] показала, що вона з дитинства проживала у будинку [ADDRESS] . У 1985 році одружилась і переїхала до свого чоловіка у буд. [ADDRESS] , де і значитьсяїї зареєстроване місце проживання з 1986 року. Однак, незважаючи на це, [PERSON] завжди навідувала матір. На початку січня 2013 року мати почала хворіти, їй було тяжко господарювати, тому з цього часу позивач відвідувала [PERSON] кожні вихідні, допомагала обробляти город, прибирала, готувала їжу. У будинку [ADDRESS] завжди були її особисті речі (одяг, засоби гігієни та інше). У кінці травня 2013 року стан здоров`я матері погіршився, тому з цього часу [PERSON] постійно проживала у будинку [ADDRESS] аби здійснювати за нею догляд. Зробила косметичний ремонт, за власні кошти купували речі для облаштування кімнат. Брат [PERSON] перебував у стосунках із [PERSON] , тому приблизно у 2006 році пішов проживати до неї у будинок [ADDRESS] вже не повертався. [PERSON] відомо про те, що будинок будинок [ADDRESS] згорів, однак коли це відбулося вона точно не пам`ятає. Наголошувала на тому, що [PERSON] та третя особа [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживали. Крім цього, [PERSON] зазначила, що не має майнових прав на будинок [ADDRESS] чи іншого житла, яке б належало їй на праві власності. Представник позивача [PERSON] підтримала позов [PERSON] і заперечила проти позову третьої особи [PERSON] з підстав, викладених у відзиві. Третя особа [PERSON] підтримала заявлений нею позов в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З її пояснень слідує, що вона перебувала у стосунках з [PERSON] і вони удвох проживали у будинку її батьків. У 2006 році цей будинок згорів, тому третя особа разом із [PERSON] пішли жити у будинок його матері на [ADDRESS] . Згодом у них народилося двоє дітей. У 2013 році [PERSON] померла, однак протягом ще кількох місяців вони продовжили проживати у цьому будинку. [PERSON] разом із [PERSON] зібрали урожай і після цього винайняли будинок [ADDRESS] , а у будинку [ADDRESS] не проживав ніхто. У 2021 році [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина, яку прийняли їхні діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання відповідно до вимог п. 19 Перехідних положень ЦПК та ст. 121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», до суду не з`явилася. Від імені [PERSON] електронною поштою 13 вересня 2023 року надійшла заява про визнання позову [PERSON] у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, показання свідків та позивача [PERSON] , допитаної в порядку ч. 1 ст. 92 ЦПК, дослідивши та оцінивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, дійшов таких висновків. З копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 17 травня 2023 року № 00039706354 вбачається, що 19 жовтня 1957 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб (актовий запис № 8), після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Під час розгляду справи встановлено, що у подружжя [PERSON] і [PERSON] народилося п`ятеро дітей: позивач [PERSON] , [INFO] (копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 17 травня 2023 року№ 00039705414), відповідач [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ), [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] , [INFO] . Судом з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] встановлено, що [INFO] померла [PERSON] . Відповідно до копії заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Ворончинської сільської ради народних депутатів Рожищенського району Волинської області 19 травня 2004 року та зареєстрованого за № 52, спадкодавець [PERSON] заповіла все своє майно дітям: [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] у рівних частинах, а також земельну і майнову частку паю - всім порівну. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Положеннями ст. 1223 ЦК передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК). За змістом частин 1, 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За змістом копії довідки Доросинівської сільської ради Луцького району Волинської області від 14 грудня 2021 року № 252 [PERSON] на день смерті матері [PERSON] фактично проживала разом з нею у будинку [ADDRESS] , здійснювала за нею догляді і провела її захоронення. Свідок [PERSON] показала суду, що проживає у будинку [ADDRESS] , по сусідству з родиною [PERSON] і добре знає їх. Так, [PERSON] з дитинства проживала з матір`ю, а коли одружилась, то переїхала до чоловіка у с. Воля Ковельська. Проте, з кінця травня 2013 року вона постійно проживала у будинку [ADDRESS] разом з матір`ю, оскільки через стан здоров`я [PERSON] потребувала сторонньої допомоги. До цього часу дочка [PERSON] часто на вихідні дні приїжджала до матері і допомагала їй по господарству. [PERSON] також з дитинства проживав з матір`ю, проте приблизно у 2003-2005 роках познайомився з [PERSON] і з того часу постійно перебував за місцем її проживання. Пізніше, у [PERSON] згоріла хата, тому вона разом із [PERSON] переїхала до своєї баби. Зазначила, що [PERSON] з [PERSON] не проживали у будинку [ADDRESS] . Cвідок [PERSON] показала суду, що добре знає сім`ю [PERSON] , оскільки є невісткою [PERSON] . Підтверджувала, що [PERSON] здійснювала догляд за матір`ю до дня її смерті. У кінці травня 2013 року позивач переїхала до [PERSON] у будинок [ADDRESS] , оскільки остання важко хворіла. Свідок була присутня на похоронах [PERSON] , де були присутні також її діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після її смерті [PERSON] деякий час проживав у будинку [ADDRESS] , а тоді хату зачинили і ніхто в ній не жив. Отже, під час розгляду справи, виходячи із показань позивача [PERSON] ,свідків [PERSON] і [PERSON] , а також даних, які містяться у вищевказаній довідці Доросинівської сільської ради Луцького району Волинської області від 14 грудня 2021 року № 252, які узгоджуються із показами вказаних осіб, суд доходить висновку, що стороною позивача доведено факти ведення спільного між [PERSON] і [PERSON] господарства, наявність між ними взаємних прав та обов`язків як членів сім`ї протягом тривалого часу, а отже доведено факт спільного їх проживання до дня смерті спадкодавця. Положеннями ст. 315 ЦПК передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, перелік яких визначений ч. 1 цієї норми. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Встановлення відшукуваного [PERSON] факту має правове значення для вирішення питання про прийняття позивачем спадщини після смерті [PERSON] . Тому, за вказаних обставин суд вбачає підстави для встановлення факту спільного проживання [PERSON] разом з [PERSON] , яка померла [INFO] , на момент її смерті. Далі, з копії довідки Доросинівської сільської ради Луцького району Волинської області від 30 листопада 2021 року № 1336 вбачається, що на момент смерті [PERSON] зареєстроване місце проживання [PERSON] значиться у будинку [ADDRESS] . Така обставина учасниками справи не оспорюється. Разом з тим, надаючи відповідно до вимог ст. 89 ЦПК оцінку цій довідці в іншій частині (щодо фактичного не проживання [PERSON] у спірному будинку на момент смерті [PERSON] ) та довідці Доросинівської сільської ради Луцького району Волинської області від 19 вересня 2023 року № 760, суд не приймає до уваги викладені у цих довідках дані щодо фактичного місця проживання [PERSON] на момент смерті [PERSON] , оскільки вони суперечать одна одній, тобто є взаємовиключними. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] про те, що [PERSON] у будинку [ADDRESS] на момент смерті [PERSON] фактично не проживав, оскільки в ході допиту свідок зазначила про наявність з [PERSON] неприязних відносин, які грунтуються на неодноразових конфліктах з нею. При цьому, суд звертає увагу, що показання свідка [PERSON] співвідносяться із поясненнями третьої особи [PERSON] щодо проживання [PERSON] у спадковому будинку після смерті матері протягом кількох місяців, в той час як свідок [PERSON] та позивач [PERSON] вказували на те, що приблизно у 2005-2006 роках [PERSON] пішов жити окремо від матері і з того часу в будинку [ADDRESS] більше не проживав. Посилання сторони позивача про встановлення рішенням Рожищенського району Волинської області від 2 серпня 2021 року в справі № 167/531/21 обставин фактичного проживання [PERSON] на момент смерті [PERSON] у будинку [ADDRESS] не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається зі змісту копії цього судового рішення такі обставини судом встановлені не були. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з огляду на те, що зареєстроване місце проживання [PERSON] на момент смерті [PERSON] значиться у будинку [ADDRESS] і стороною позивача не спростовано належними та допустимими доказами факту його проживання разом зі спадкодавцем на момент її смерті, тому суд дійшов висновку, що [PERSON] прийняв спадщину після матері [PERSON] у встановленому цивільним законодавством порядку. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] помер [PERSON] . Копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] підтверджено, що [INFO] помер [PERSON] ( [PERSON] ). Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] помер [PERSON] ( [PERSON] ). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] слідує, що [INFO] помер [PERSON] . Матеріали цивільної справи, зокрема копії спадкових справ: № 45/2021 (заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] ), № 223/2021 (заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] ), № 2/2019 (заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] ( [PERSON] ) не містять даних про прийняття спадщини після [PERSON] іншими спадкоємцями. Відповідно до абзаців 1, 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 за наявності заповіту на все майно правило ч. 2 ст. 1223 ЦК застосовується у разі неприйняття спадщини або відмови від спадщини усіма спадкоємцями за заповітом. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма ч. 1 ст. 1275 ЦК, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Тому, з огляду на неприйняття спадщини померлої [PERSON] спадкоємцями за заповітом [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ), частка у спадщині, яку вони мали право прийняти, переходить до спадкоємців, які прийняли спадщину - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . З копії спадкової справи № 266/201, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що 2 листопада 2021 року [PERSON] в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулася у Рожищенську державну нотаріальну контору Волинської області із заявами про прийняття спадщини і видачу свідоцтв про право на спадщину. Копіями свідоцтв про народження серій [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] підтверджено, що батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] і [PERSON] 7 жовтня 2022 року дітям [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,266 га (кадастровий номер 0724581000:01:003:0250) та земельну ділянку площею 1,0363 (кадастровий номер 0724581000:01:003:0251) по частки за кожним цього майна. Інших спадкоємців немає. Отже, у встановлений цивільним законодавством строк [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] прийняли спадщину після померлого [INFO] [PERSON] та частково її оформили. Постановою приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Герасимчук О.П. від 20 січня 2023 року № 8/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину на належні [PERSON] будинок [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0,25 га та площею 0,6 га, право на земельну частку (пай) в КСП «Діброва» у с. Ворончин, у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. З копії повідомлення КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» від 7 червня 2022 року № 1554 слідує, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно із частинами 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом. Тобто, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Витягом з погосподарської книги № 1 (село Ворончин), виданого Доросинівською сільською радою Луцького району Волинської області від 14 грудня 2021 року № 251, підтверджено, що згідно із записом в погосподарській книзі будинок [ADDRESS] (рік побудови 1967 року, загальна площа - 50 м2, житлова площа - 33 м2) належав [PERSON] . За таких обставин, судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на праві приватної власності. Згідно з копією технічного паспорта, виготовленого 8 червня 2022 року (реєстраційний номер ТІ01:5231-5999-5855-7812) житлова площа приміщень будинку [ADDRESS] (1967 року побудови) складає 24 м2, загальна площа - 57,1 м2. Як вбачається з копії витягу з рішення Ворончинської сільської ради Рожищенського району Волинської області від 10 жовтня 2012 року № 21/9 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON] , безоплатно передано у її власність земельні ділянки площею 0,85 га, з яких: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства 0,6 га, і зобов`язано [PERSON] виготовити державні акти на право власності на земельні ділянки з посвідченням та реєстрацією у встановленому порядку. Копією технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельні ділянки [PERSON] , виготовленої ФОП [PERSON] у 2012 році, підтверджено, що вказані земельні ділянки розташовані у с. Ворончин Рожищенського району Волинської області. Як вбачається з ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України (в редакції, яка була чинною на час прийняття органом місцевого самоврядування вказаного рішення) громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Згідно з ст. 125, ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка була чинною на час прийняття органом місцевого самоврядування вказаного рішення) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. За таких обставин, оскільки вказаним рішенням Ворончинської сільської ради Рожищенського району Волинської області безоплатно передано у власність [PERSON] земельні ділянки площею 0,25 га та площею 0,6 га, однак за життя вона не провела державну реєстрації прав на земельні ділянки і не отримала державних актів, а тому спадкодавець за життя набула права на ці земельні ділянки, однак не набула права власності на них. Копією сертифікату серії ВЛ № 0153157 підтверджено, що на підставі рішення Рожищенської районної державної адміністрації від 21 березня 1997 року № 93 [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Діброва», яка розташована у с. Ворончин Рожищенського району Волинської області. Сертифікат зареєстровано 7 квітня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 15923. Такі ж відомості містяться у копії відповіді Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 23 лютого 2022 року № 0-3-0.3214/-284/14-22. Крім того, у цій відповіді значиться про те, що на даний час розмір земельної частки (паю) по КСП «Діброва» становить 3,16 умовних кадастрових гектарів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Положеннями ч. 2 цієї статті визначено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є, зокрема, свідоцтво про право на спадщину. Положеннями ч. 5 ст. 1268 ЦК визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права на земельну частку (пай)» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває право на земельну частку(пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З огляду на наведене, судом встановлено, що [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у КСП «Діброва» згідно з сертифікатом серії ВЛ № 0153157. Отже, враховуючи що [PERSON] і [PERSON] успадкували все належне [PERSON] майно порівну, тому позов [PERSON] слід задовольнити частково та визнати за нею: 1) частку права власності на будинок [ADDRESS] ; 2) частку права на земельні ділянки площею 0,25 га та площею 0,6 га; 3) частку права на земельну частку (пай) згідно з сертифікатом серії ВЛ № 0153157. В свою чергу, враховуючи, що [PERSON] успадкував частку спадщини [PERSON] і цю частку за законом успадкували його діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , тому позов третьої особи [PERSON] слід задовольнити частково та визнати за ними по 1/8 частки за кожним: 1) права власності на будинок [ADDRESS] ; 2) права на земельні ділянки площею 0,25 га та площею 0,6 га; 3) права на земельну частку (пай) згідно з сертифікатом серії ВЛ № 0153157. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК понесені позивачем та третьою особою судові витрати слід залишити за кожним з них.

Outcome: partial