Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. Позивач через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вона 24 роки 7 місяців та 2 дні працювала на Інгулецькому ГЗК. Звільнена з роботи 18.08.2009 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Станом на момент звільнення підприємством їй було виплачено одноразову допомогу у розмірі 1692,00 грн., але у 23 вересня 2023 року вона дізналася, що при звільненні роботодавець зобов`язаний був виплатити їй одноразову допомогу у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат. Оскільки її середній заробіток на момент звільнення становив 1659,80 грн., то відповідач зобов`язаний виплатити їй одноразову вихідну допомогу в розмірі 3287,40 грн. (1659,80 Х 3 = 4779,40 - 1692,00), а також сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку за 6 місяців (з 19.08.2009 по 18.02.2010) у розмірі 10190,40 грн. Ці суми позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Стислий виклад відзиву відповідача на позов. Відповідач вважає,\~що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Посилається на те, що позивач свої вимоги обґрунтовує умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, але оскільки ПрАТ «ІнГЗК» не є стороною цієї Угоди і, відповідно не є її підписантом, то умови цього документу не розповсюджуються на підприємство. Крім того, відповідач просить врахувати, що вихідна допомога не входить до складу заробітної плати, а є соціальною пільгою і підприємство не має обов`язку її виплати в день звільнення на відміну від заробітної плати. У звізку з цим посилання позивача на положення ст.97 КЗпП та ст.15 Закону України «Про оплату праці» є безпідставнии. Відповідач не допустив порушень при виплаті заробітної плати, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягення одноразової допомоги у розмірі 3287,40 грн. У звізку з цим відсутні підстави для проведення з позивачем розрахунку за час затримки відповідно до ст.117 КЗпП. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що у липні 2022 року відбулися зміни у трудовому законодавстві і, починаючи з 19 липня 2022 року, змінилися строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, передбачені ч.2 ст.233 КЗпП України, згідно з якою цей строк становить три місяці. Позивач не вказує у своєму позові, чому раніше не зверталася з вимогою про проведення з ним розрахунку, а надана адковатом інформація не є належним доказом обізанності про порушення її прав. Оскільки позивач ще в серпні 2009 року знала про вид виплат та суми, що були нараховані їй і виплачені відповідачем при звільеннні, то нею пропущено 3-х місячний срок звернення до суду, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Оскільки вимога позивача про стягнення середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні є похідною від помилкового висновку про наявності невиплаченої заробітної плати, то задоволенню теж не підлягає. В задоволенні позову просить відмовити. Процесуальні дії у справі. 18.10.2023 позовна заява надійшла до суду. 23.10.2023 позовна заява прийнята до розгляду; провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. 07.11.2023 відповідач скористався правом надання відзиву на позов. Інших заяв (клопотань) від сторін не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] з 25.07.1984 по 04.11.1993 та з 29.04.1994 по 18.08.2009 працювала на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті. Звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України. Її загальний стаж роботи становить 24 роки 7 місяців 2 дні. Згідно з\~довідкою від\~10.02.2023\~про середню\~заробітну плату\~за 2\~місяці,\~заробітна плата\~позивачаза червень 2009 року склала 0,00 (лікарняний лист, щорічна відпустка), відпрацьовано 00,0 годин; за липень 2009 року - 579,10 грн., відпрацьовано 60,0 годин; середньогодинна заробітна плата позивача становить 9,65 грн., середньоденна заробітна плата 77,20 грн., середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням становила 1659,80 грн. Як зазначено в Наказі-розпорядженні № 1058 про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] звільнена за власним бажанням 18 серпня 2009 року у зв`язку із виходом на пенсію, підстава для звільнення - ст.38 КЗпП України. Із наданої Позивачем копії розрахункової відомості видно, що у серпні 2009 року позивачу було виплачено одноразову допомогу при виході на пенсію у розмірі 1692,00 грн. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносини. Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.97\~КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до вимог ст.47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116\~КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми,\~нараховані та\~виплачені працівникові\~при звільненні,\~із зазначенням\~окремо кожного\~виду виплати\~(основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати,\~інші виплати,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до законодавства,\~у тому\~числі при\~звільненні)\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника в\~день їх\~виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117\~КЗпП України передбачено,\~що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116\~КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ст.15\~Закону України\~«Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Положеннями ст.5\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 9\~цього ж\~Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Галузева угода гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно п.6.14.2 (до яких, цим пунктом віднесено в т.ч. непрацюючих пенсіонерів підприємства). Відповідно до п.1.13 Угоди, вона набуває чинності з 01.01.2007 та діє до укладенні нової або перегляду цієї угоди, і зберігає чинність у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.5). Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди на 2007-2008 роки, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Згідно з частиною першою цієї статті, в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). За змістом ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне. З тексту Галузевої угоди на гірничо-металургійного комплексу України на 2007 - 2008 роки вбачається, що її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств (установ, організацій) галузі в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, Федерацією металургів України, господарських об`єднань (сторона власників) та профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі Центрального комітету ПМГУ (сторона профспілки). Однім із підписантів Галузевої угоди був Генеральний директор ТОВ «Метінвест ХОЛДИНГ», до складу якого входить ІнГЗК, тому суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що ПРАТ «ІНГЗК» керується в своїй роботі Колективним договором, у зв`язку з чим дія зазначеної Галузевої угоди, начебто, не розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», і вважає, що її положення застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі. Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі № 212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача. Оскільки позивач на момент виходу на пенсію мав понад 20 років стажу роботи на підприємстві відповідача, на нього розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Така умова була дотримана роботодавцем частково, позивачу виплачено 1692,00 грн., у зв`язку з чим суд вважає, що позивач правомірно звернувся до відповідача з такою вимогою. Щодо розміру невиплаченої позивачу при звільненні заробітної плати, суд погоджується із зазначеним в позовній заяві розрахунком, проведеним відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, згідно з яким середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, у даному випадку такою подією є звільнення позивача. При цьому суд встановив, що позивачем вірно проведено розрахунок суми невиплаченої допомоги із врахуванням 3-х розмірів середньої заробітної плати: 1692,00 грн. Х 3 = 4979,40 грн. - 1692,00 грн. = 3287,40 грн. Ця сума підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимоги про стягнення позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що позивачу не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст.116\~КЗпП України, тому наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його\~виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (пункт 5 вказаного Порядку). Згідно з довідкою підприємства, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (чепвень - липень 2009 року) становила 77,20 грн. і цей показник необхідно враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. Водночас, суд не погоджується з позивачем, який зазначив, що період затримки становить 132 робочих дні: з 19.08.2009 (наступний день після звільнення) по 18.02.2010 (кінцева дата шестимісячного строку), оскільки кількість робочих днів у цьому періоді дорівнює 129, і саме за таку кількість робочих днів підлягає нарахуванню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку (77,20 грн. х 129 робочих днів) = 9958,80 грн. Щодо застосування позовної давності. Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами трудового\~договору і\~відповідно до\~державних гарантій,\~встановлених законодавством,\~зокрема і\~за час простою,\~незалежно від\~того,\~чи було\~здійснене роботодавцем\~нарахування таких\~виплат. Вказане рішення Конституційного Суду України є чинним на час розгляду справи. Враховуючи, що допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Галузевої угоди при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком, з оглду на вищевказане рішення Конституційного Суду України, яке є чинним на час розгляду справи. Тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строків позовної давності є безпідставними. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 134/1781/16-ц|61-23397св18. Стосовно строків звернення позивача до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, у зв`язку з чим строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2020 року по справі №682/3060/16-ц; від 08.02.2022 року по справі № 755/12623/19. Враховуючи, що позивач дізнався про порушення свого права на отримання належного розміру допомоги при звільненні 23 вересня 2023 року із листа роз`яснення адвоката, суд вважає, що з цього моменту розпочав свій перебіг строк позовної давності. До суду позивач звернувся 18 жовтня 2023 року, а тому строки звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не пропущені. При цьому суд враховує, що відповідачем не спростована та обставина, що у день звільнення позивачеві не було вручено письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Також підлягає\~частковому стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений ним за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, пропорційно розміру задоволеної позовної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial