Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Адвокат Юрків Р.Р., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] про зняття арешту з майна. Відповідно до прохальної частини позовної заяви, просить зобов`язати Галицький відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт з квартири [ADDRESS] , який було накладено Галицьким ВДВС ЛМУЮ, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА783068 від 30.01.2008, реєстраційний номер обтяження: 6532332 від 06.02.2008, а також вирішити питання судових витрат. Мотивуючи подану заяву, представник позивача вказує на те, що громадянка Федеративної Республіки Німеччини [PERSON] , на праві приватної власності є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 133,6 кв.м. Маючи намір продати квартиру, 22.09.2023 позивач звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Паука А.Я. для одержання інформації про перелік документів, який необхідний для оформлення договору купівлі-продажу. При перевірці документів, а також відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, нотаріус повідомив про те, що на квартиру накладено арешт. Виходячи з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №347696369 від 22.09.2023, на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 6532332. Підставою обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА783068 від 30.01.2008, видана Галицьким ВДВС ЛМУЮ, державний виконавець Пиць А.А. З вказаної інформаційної довідки, у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказано, що особа, майно якої обтяжується є [PERSON] , який є боржником. Однак, [PERSON] був власником цієї квартири на праві спільної сумісної власності до 27.10.2003 р. 27.10.2003 позивач купила квартиру у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу б/н, посвідченого 27.10.2003 р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пікулицькою Н.М, за реєстровим №4947. За таких обставин, Галицьким ВДВС ЛМУЮ незаконно накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , оскільки це майно на момент здійснення обтяження вже чотири роки не належало [PERSON] . За таких обставин, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2023 відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, з мотивів наведених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями рекомендованої кореспонденції в порядку ст.128 ЦПК України. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності не скористався. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся в судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. З огляду на неявку відповідача та третьої особи по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу з ухваленням заочного рішення. При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи встановлено, громадянка Федеративної Республіки Німеччини [PERSON] , на праві приватної власності є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 133,6 кв.м. Право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири б/н, посвідченого 27.10.2003р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пікулицькою Н.М, за реєстровим №4947, та зареєстроване згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, №2685273 від 28.01.2004р., реєстраційний номер: 3045266, номер запису: 20053, в книзі: 21, виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки. 07.07.2005 року позивач отримала дозвіл на виконання будівельних робіт №294/05, виданий Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Львівської міської ради. Відповідним дозволом надано право на реконструкцію квартири [ADDRESS] . В подальшому, після виконання робіт пов`язаних із реконструкцією вищезгаданої квартири, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради розглянувши заяву позивача, на підставі рішення виконавчого комітету ЛМР від 27.01.2006р №62 «Про затвердження акта державної приймальної комісії про готовність до введення в експлуатацію квартири [ADDRESS] », видало наказ «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] » №1747 ж-г від 11.09.2008р. Відповідним Наказом передбачено оформлення [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 133,6 кв.м, підвал площею 5,6 кв.м. 11.09.2008р. позивач отримала Свідоцтво про право власності № [NUMBER] , серія [NUMBER] , видане Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради. 14.10.2008р. позивач зареєструвала квартиру, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», №20573849 від 14.10.2008 року. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №347696369 від 22.09.2023, вбачається, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт, реєстраційний номер обтяження 6532332. Підставою обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА783068 від 30.01.2008, видана Галицьким ВДВС ЛМУЮ, державний виконавець Пиць А.А. У відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вказано, що особа, майно якої обтяжується є [PERSON] , який є боржником. Згідно відповіді наданої Галицьким відділом державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на адвокатський запит адвоката Юрків Р.Р. за вих. №52114 від 03.11.2023, вбачається, що відомості з автоматизованої системи виконавчого провадження щодо підстав накладення арешту відновити з технічних причин неможливо та рекомендовано звернутись до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Таким чином, зняття арешту з майна боржника здійснюється на підставі постанови державного (приватного) виконавця, судового рішення та з підстав передбачених цією статтею. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа № 904/51/19) визначено, що у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно з ч. 5 цієї статті державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. У статті 319 ЦК України, зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 391 ЦК України, визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Наведе свідчить про те, що позивач має право на звернення до суду з позовом для усунення свого порушеного права, оскільки безпідставне обтяження, яке полягає у накладенні арешту на нерухоме майно, що на праві власності належить громадянці Федеративної Республіки Німеччини [PERSON] створює останній перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні таким майном, що є порушенням її законних прав та інтересів. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідачем не надано до суду доказів на спростування встановлених у процесі судового розгляду обставин. Отже, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач безпідставно наклав арешт на майно позивача, адже остання не являється та не являлася боржником у виконавчому провадженні та законних підставах володіє вищенаведеним нерухомим майном. У свою чергу, наявність зазначеного вище обтяження є перешкодою для володіння та розпорядження майном, яке належить позивачу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача суму сплаченого позивачем судового збору у повному розмірі, що становить 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved