Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача у якому просить: стягнути з останнього відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 102223,75 грн; збитки у розмірі 3500,00 грн за проведення звіту про оцінку вартості матеріального збитку; моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн; вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що 16.08.2022 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі сторін. Винною особою ДТП визнано відповідача. Розмір матеріальної шкоди становить у сумі 246045,84 грн, з яких 143822,09 грн здійснено виплату страховою компанією у межах ліміту страхового відшкодування. У відповідності до ст. 1197 ЦК України просить позов задовольнити. У відповідності до ст. 22 ЦК України просить відшкодувати збитки у розмірі 3500,00 грн, які понесення на проведення звіту оцінки вартості матеріального збитку заподіяного внаслідок ДТП позивачу. Згідно зі ст. ст. 23, 1167 ЦК України просить відшкодувати моральну шкоду, адже поніс моральні страждання, які пов`язані із пошкодження транспортного засобу, порушення звичного способу життя, вчинення дій щодо відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України просить здійснити розподіл судових витрат. Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить доводи про те, що відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку вартість пошкодження автомобіля після ДТП 16438,98 грн, однак така сума не була виключена із загального розміру матеріальної шкоди при поданні позову до суду. Жодних відомостей про подальшу долю пошкодженого автомобіля позивач у позовній заяві не наводить. Відтак, розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню становить у сумі 85784,77 грн. Щодо моральної шкоди то така має бути мінімально можливою, адже пошкоджений транспортний засіб був 2004 року випуску, а відтак не новим на час ДТП. Розмір витрат на професійну правничу допомогу не обґрунтовано платіжними документами, адже позивачем сплачено адвокату правничу допомогу у сумі 11000,00 грн. щодо судового збору то такий слід стягнути пропорційно задоволених позовних вимог. Просить позовні вимоги задовольнити частково. Третьою особою не подано до суду заперечень на позов та відзив на позовну заяву. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 серпня 2023 року цивільну справу передано на розгляд до Подільського районного суду м. Києва за територіальною підсудністю. 06 вересня 2023 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали. 12 вересня 2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) учасників справи. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча повідомлялись про дату. Час та місце цього засідання; від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності; відповідачем не подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, однак подано до суду відзив на позов. А тому з урахування наданих матеріалів, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб що не з`явились на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Суд установив, [PERSON] 16.08.2022 року о 12 год. 25 хв. у м. Київ на бульварі Лесі Українки, 4, керуючи автомобілем марки «Кіа», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , порушив вимоги п.10.3 Правил дорожнього руху України, а саме: при зміні полоси руху не надав перевагу в русі транспортному засобу, який рухався по тій смузі руху на яку він мав намір перелаштовуватись, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «БМВ», державний номерний знак [NUMBER] (водій [PERSON] ), який за інерцією здійснив зіткнення з автомобілем марки «Хюндай», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] (водій [PERSON] ). Постанову Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2022 року, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст.124 Кодексу України про адміністративне правопорушення закрито за закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову, якою визнати [PERSON] , [INFO] , громадянина України, проживаючого за адресою: [ADDRESS] , за ст.124 Кодексу України про адміністративне правопорушення, винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та на підставі ст.38, 247 КУпАП закрити провадження у справі у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відтак, обставини щодо встановлення вини відповідача у вчиненні ДТП, яка мала місце 16.08.2022 встановлено у справі про адміністративне правопорушення судовим рішенням від 27.02.2023 у справі № 757/23497/22-п, а відтак у відповідності до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 82 Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди. Відповідно до ст. ст. 509, 1187, 1188, 1192 Цивільного кодексу України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник). Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до ст. 1192 цього Кодексу розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд встановив, що відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку від 08 вересня 2022 року № 09/54.09.22 установлено вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Хюндай», державний реєстраційний номерний знак [NUMBER] , в результаті його пошкодження на дату оцінки автомобіля складає 246045,84 грн. Даний звіт складено суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] . Будь-яких заперечень із сторони відповідача щодо неправильності складання такого звіту не подано, а відтак суд приймає його, як доказ вірного визначення розміру заподіяння шкоди. Надалі, ДТП, яка мала місце 16.08.2022 визнано страховою компанію «УПСК» страховим випадком та виплачено страхове відшкодування у розмірі 143822,09 грн у межах страхового відшкодування, що підтверджено випискою по банківській картці позивача /а.с. 19/. Сторона відповідача наводить аргументи про те, що розмір матеріального збитку не відповідає дійсності, адже позивачем при його обчисленні враховано ринкову вартість пошкодженого транспортного засобу у розмірі 16438,98 грн, однак така не повинна враховуватись, адже будь-яких доказів відновлення, проведення ремонтних робіт пошкодженого транспортного засобу позивачем не подано. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Повертаючись до звіту від 08.09.2022 № 09/54.09.22 установлено: ринкова вартість транспортного засобу до пошкодження 246045,84 грн, значення коефіцієнту фізичного зносу 0,7000, вартість відновлювального ремонту 449871,51 грн, ринкова вартість після пошкодження автомобіля 16438,98 грн, вартість матеріального збитку 246045,84 грн. Отже, відповідно до звіт від 08.09.2022 (Розділу 3.5) визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнту зносу складаних транспортного засобу складає 229606,86 грн, що не перевищує вартість транспортного засобу до ДТП, а відтак підстав для застосування ст. 30 цього Закону до спірних правовідносин суд не встановив, що унеможливлює відрахування від суми матеріального збитку ринкової вартості транспортного засобу після ДТП. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що доводи відповідача про не врахування суми вартості транспортного засобу після ДТП у розмірі 16438,98 грн при обчисленні розміру матеріального збитку, суд не бере до уваги, зважаючи на вищезазначене. Отже, оскільки вартість майнового збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов переконання, що оскільки дії відповідача зумовили цивільно-правові наслідки, які були спричинені дорожньо-транспортною пригодою, а тому позивачем право вимоги до винної особи про виплату різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою обґрунтоване належними та допустимими доказами в справі, а відтак позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню повністю шляхом стягнення із відповідача на користь позивача завданих збитків у розмірі 102223,75 грн. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд прийшов до наступного. Позивач наводить аргументи про те, що внаслідок ДТП поніс моральні страждання, які пов`язані із пошкодження транспортного засобу, порушення звичного способу життя, вчиняти дій щодо відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року (справа № 214/7462/20). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 (справа № 465/4287/15). Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Суд прийшов до переконання про те, що позивачем не додано до матеріалів справи доказів на підтвердження розміру завданої йому моральної шкоди та на обґрунтування розміру такої шкоди, в тому числі будь-якої калькуляції чи порядку, яким чином позивач робив розрахунок заявленої до стягнення суми. Оцінивши зміст наданих позивачем доводів в обґрунтування вимоги про стягнення з відповідачів моральної (немайнової) шкоди, суд відзначає, що саме лише посилання позивача на те, що йому було завдано таку шкоду, за відсутності при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження її розміру, не може бути достатньою підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України не підтверджено понесення моральної шкоди, а відтак відсутні підстави для задоволення вимоги для її відшкодування. Щодо частини позовної вимоги про стягнення витрат, які поніс позивач для відновлення свого порушеного права, а саме 3500,00 грн за проведення звіту про оцінку вартості матеріального збитку, що підтверджено платіжним документом у відповідності до ст. 22 ЦК України, суд прийшов до переконання, що витрати, понесені стороною для отримання доказів у підтвердження своїх вимог, не є збитками у розумінні ст. 22 цього Кодексу та не може бути майновою вимогою у такій категорії справ, а тому не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди необхідно задовольнити частково. З урахуванням задоволення позову частково, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1978,23 грн. Оскільки факт завдання позивачу матеріальної шкоди доведено, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3500,00 грн грн за складання звіту від 08.09.2022 № 09/54.09.22, що підтверджено договором про проведення незалежної експертної оцінки траспорного засобу від 05.09.2022 № 09/54.09.22 та квитанцією до прибуткового касового ордеру від 08.09.2022 №09/54.09.22, у порядку розподілу судових витрат. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Із матеріалів справи убачається, що 13.12.2022 року між позивачем та адвокатом Воропай Р.М. укладено договір про надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що відповідно до укладеної угоди адвокат надає позивачу правничу допомогу в обсязі та на умовах, визначених договором. Розмір оплати праці адвоката становить у сумі 16000,00 грн ( п. 3.1 договору). Відповідно до додатку № 2 до договору адвокатом надано наступні адвокатські послуги із визначенням їх вартості: надання консультації - 1000,00грн/2год; вивчення та аналіз отриманих документів - 1000,00грн/1год; підготовка позовної заяви та додатків до неї, надсилання до суду - 4000,00 грн/1год; представництво інтересів у апеляційному суді 3500,00 грн/1год. всього на загальну суму 16000,00 грн. Понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 11000,00 грн платіжною інструкцією від 11.04.2023 /а.с. 12/. З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за немайновими вимогами, задоволення судом позовних вимог частково, враховуючи, складання позовної заяви та відсутність судових засідань у цій справі; з огляду на приписи п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 2000,00 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг, а відтак заяву представника позивача задовольнити частково.

Outcome: partial