Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

11.04.2023 року [PERSON] , від імені та інтересах якого діє адвокат Керімов А. З. АБ «КЕРІМОВ ТА ПАРТНЕРИ», звернувся з позовом до [PERSON] «Про зміну розміру аліментів» (вхідний № 1935/23-вх), на обґрунтування якого сторона позивача зазначила, що [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 13.04.2019 року з [PERSON] на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] - в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку та доходів щомісячно до досягнення сином повноліття, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 21.05.2018 року. 20.08.2022 року [PERSON] одружився з [PERSON] , та від цього шлюбу в них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на його повному утриманні. У зв`язку зі зміною його сімейного стану просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього за рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 13.04.2019 року, з розміру 1/3 частини на розмір 1/8 частина з усіх видів заробітку (доходу) на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 1 - 5). Зазначена заява зареєстрована за вхідним № 1935/23-вх із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/537/23 (провадження № 2/631/354/23) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 1, 29). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 13.04.2023 року, відкрито провадження у справі та розпочато підготовчий розгляд (а. с. 31 - 35). 12.05.2023 року за вхідним № 2499/23-вх від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мякоти Т. М., яка діє за ордером (серії ВІ № 1142958), виданим 10.05.2023 року на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 36/23, укладеного 05.05.2023 року між адвокатом Мякотою Т. М. та [PERSON] , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21.03.2017 року Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення Ради № 4, надійшов відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову (а. с. 54 - 57, 58 - 66). 05.06.2023 року за вхідним № 2900/23-вх від представника позивача [PERSON] - адвоката Керімова А. З., який діє за ордером (серії АХ № 1124199), виданим 05.04.2023 року на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги № 30/03, укладеного 30.03.2023 року між адвокатом Керімовим А. З. АБ «КЕРІМОВ ТА ПАРТНЕРИ» та [PERSON] , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ДН № 5376), виданого 27.02.2019 року Радою адвокатів Донецької області на підставі рішення Ради № 3, надійшла відповідь на відзив, в якому сторона позивача наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а. с. 69 - 73, 26, 27). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 24.07.2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 96 - 101). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час і місце цього засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористався правом, наданим йому частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Керімова А. З. АБ «КЕРІМОВ ТА ПАРТНЕРИ» (а. с. 26, 27, 135). Представник позивача [PERSON] - адвокат Керімов А. З. АБ «КЕРІМОВ ТА ПАРТНЕРИ» - в судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце цього засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістив, проте надав заяву, зареєстровану за вхідним № 6562/23-вх від 27.11.2023 року з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони позивача (а. с. 26, 27, 132 - 133, 135). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце цього засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, натомість скористалась правом, наданим їй частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Мякоти Т. М. (а. с. 58, 59, 60, 135). Представник позивача [PERSON] - адвокат Мякота Т. М. в судове засідання теж не з`явилася, про дату, час і місце цього засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-2172/23-вх від 17.11.2023 року, з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони відповідача (а. с. 58, 59, 60, 130, 135). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать відповідні заяви їх представників за ордером, долучені до матеріалів справи. Одночасно із цим, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі й ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, ураховуючи те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, в ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленим 13.03.2019 року у справі з єдиним унікальним № 631/549/18 (провадження № 2/631/339/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання дитини» з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу (заробітку), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 21.05.2018 року, щомісяця, й до досягнення дитиною повноліття (а. с. 17 - 23). Згідно зі свідоцтвом про народження (серії [NUMBER] ), виданим 29.08.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився [INFO] , про що 29.09.2014 року складено відповідний актовий запис № 103, та його батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 10). Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області, ухваленим 18.02.2019 року у справі з єдиним унікальним № 631/552/18 (провадження № 2/631/340/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про розірвання шлюбу», шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 22.09.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області (актовий запис № 69) розірваний. Прізвище відповідача залишено без змін (а. с. 13 - 15). Відповідно до свідоцтва про народження (серії [NUMBER] ), виданого 26.01.2021 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] народилась [INFO] , про що 26.01.2021 року складено відповідний актовий запис № 14, та її батьками зазначені громадяни України: [PERSON] та [PERSON] (а. с. 11). Зі свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] ), виданого 20.08.2022 року Нововодолазьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), убачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 20.08.2022 року, про що в цей день складено відповідний актовий запис № 271. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - « [PERSON] », дружини - « [PERSON] » (а. с. 12). Як убачається з копії трудової книжки (№ [NUMBER] ), виданої на ім`я [PERSON] , [INFO] , він був звільнений 02.01.2023 року відповідно до наказу № 2-К від цієї дати з займаної посади вантажника цеху ТОВ «АЛЕКО» за згодою сторін, пункт 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (а. с. 24 - 25). Відповідно до копії довідки, виданої ТОВ «АЛЕКО», вантажнику з ідентифікаційним номером 3315102871 за період липень - грудень 2022 року нараховано заробітну плату в загальному розмірі 17177,51 гривень (а. с. 73). Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України обумовлено, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Аналогічна правова позиція викладена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постановах від 17.07.2019 року у справі № 626/2621/18 (провадження № 61 - 10128св19) та від 18.09.2019 року у справі № 626/2490/18 (провадження № 61 - 12625св19), який зазначив на необхідність застосування докритрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: 1)на момент розгляду цієї справи судом позивач сплачує відповідачу з 21.05.2018 року щомісяця за рішенням суду на утримання їх спільної малолітньої дитини від шлюбу аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходу (заробітку), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; 2)у період часу після звернення рішення суду про стягнення аліментів до виконання й до моменту розгляду цієї справи в суді позивач уклав новий шлюб, від якого в січні 2021 року народилась дитина, батьком якої є позивач; 3)на момент звернення сторони позивача в суд із позовом про зменшення розміру аліментів, на утриманні позивача знаходяться дві малолітніх дитина та матір дитини (дружина позивача), яка народилась у січні 2021 року, до досягнення цією дитиною трирічного віку; 4)у період сплати аліментів на утримання своєї дитини від першого шлюбу, який розірвано, [PERSON] в січні 2023 року втратив роботу та його дохід за останні 6 місяців до звільнення складав в загальній сумі 17177,51 гривень, що відповідає близько 2862,92 гривень на місяць з розрахунку: 17177,51 гривень / 6 місяців = 2862,92 гривень. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20.11.1989 року й ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XІІ від 27.02.1991 року, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року (із змінами та доповненнями), постановами Верховного Суду, прийнятими у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 30.10.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 462/4973/15-ц (провадження № 61-21858св18), 14.12.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22) і 16.09.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), а також постановами Верховного Суду, прийнятими у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 03.06.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 760/9783/18 (провадження № 61-702св19) і 30.03.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 509/5304/20 (провадження № 61-6189св22). Україна, як визначено у статті 1 Основного Закону нашої Держави, є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Положеннями статті 55 Конституції України обумовлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Також, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Розв`язуючи спір, суд виходить з того, що його правове регулювання здійснюється як нормами чинного міжнародного, так і національного законодавства з огляду на зміст статті 9 Конституції України, яка мовить про те, що міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Відтак, ураховуючи зміст наведеної конституційної норми права однією із складових національної правової системи є Конвенція про права дитини, учинена 20.11.1989 року та ратифікована Постановою Верховною Радою України № 789-XІІ від 27.02.1991 року, частинами 1 і 2 статті 3 якої передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, з огляду на зміст частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Отже, як визначено у абзаці 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року (із змінами та доповненнями) забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Зі змісту частини 1 статті 8 та частини 1 статті 12 вищенаведеного закону убачається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Сімейний кодифікований закон України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Як чітко визначено у статті 1 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: -зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; -утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; -побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; -забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. При цьому, частиною 10 статті 7 вищенаведеного кодифікованого акту унормовано, що кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Крім того, відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 сімейного кодифікованого акта України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Положеннями частини 1 статті 180 цього ж нормативно-правового акту передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тотожне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Також суд приймає до уваги, що зазначений обов`язок безпосередньо закріплений нормами Конституції України та відповідно кореспондується з правом будь-якої дитини на отримання аліментів від своїх батьків до досягнення повноліття (стаття 51 Основного Закону нашої держави). У свою чергу, положення наведеної вище Конвенції про права дитини передбачають, що дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Крім того, частиною 2 статті 27 цієї ж Конвенції обумовлено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. При цьому частиною 1 статтею 18 зазначеної вище Конвенції визначено, що Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Отже, з огляду на таке, суд повинен докласти саме таких зусиль, а тому при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а також обов`язково ураховувати, що згідно зі змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року (із змінами та доповненнями), кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Натомість, відповідно до положень частини 2 статті 181 Сімейного кодексу України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Правова природа аліментів у розумінні глави 15 цього кодифікованого акта є такою, що, з одного боку, вони є правом, а з іншого - обов`язком, й надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. Зі змісту статті 181 Сімейного кодексу України убачається, що у випадку ухилення батьків від утримання дитини, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі. При цьому, положення частини 1 статті 183 цього кодексу обумовлюють, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Проте, частина 3 вказаної статті унормовує, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відтак, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, й одночасно їх сплата за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Норми права, які містяться у частині 2 статті 182 зазначеного кодифікованого закону України передбачають, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Виходячи з положень частини 1 статті 192 сімейного кодифікованого закону України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тотожне за своїм юридичним змістом роз`яснення міститься також у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Верховний Суд України в постанові від 05.02.2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку про те, що при розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 Сімейного кодексу України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Також, на підставі частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові, прийнятій 30.10.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 462/4973/15-ц (провадження № 61-21858св18), зазначає, що «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Сімейний кодекс України передбачає підстави зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження». Одночасно із цим як обумовлено в постановах, прийнятих Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 03.06.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 760/9783/18 (провадження № 61-702св19) і у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 16.09.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), народження другої дитини від іншого шлюбу не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, так як батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Натомість, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові, прийнятій 30.03.2023 року в межах справи з єдиним унікальним № 509/5304/20 (провадження № 61-6189св22) констатує, що «розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. У зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Аналогічний за своїм правовим навантаженням висновок міститься й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийнятій 14.12.2022 року в межах справи з єдиним унікальним № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22). Імперативними припасами частин 1 статті 182 Сімейного кодексу України унормовано, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Також, норми права, які містяться у частині 2 зазначеної статті, роз`яснюють, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзаців 1, 2 і 7 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 року (зі змінами та доповненнями) з 01 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: -для дітей віком від 6 до 18 років встановлений в сумі 2833 гривні; -для дітей віком до 6 років в сумі 2272 гривні; -для осіб, які втратили працездатність, в сумі 2093 гривні. Враховуючи, що у ході розгляду справи судом встановлена наявність факту утримання позивачем двох малолітніх дітей (дитини до 6 років та дитини від 6 до 14 років) й тимчасово непрацездатної дружини, стягнення аліментів на утримання дитини за рішенням суду в розмірі 1/3 частини його доходу ставить інших двох утриманців позивача в гірше становище щодо отримання від батька та чоловіка належного матеріального забезпечення. При цьому, суд бере до уваги, що під час ухвалення 13.03.2019 року рішення Нововодолазьким районним судом Харківської області у справі з єдиним унікальним № 631/549/18 (провадження № 2/631/339/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про стягнення аліментів на утримання дитини» не враховувались та не могли бути враховані обставини утримання позивачем [PERSON] іншої малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] ,- яка народилась пізніше, а також тимчасово непрацездатної дружини [PERSON] , яка доглядає дитину у віці до трьох років. Наведене свідчить про існування згідно з вимогами частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України інших обставин, що мають істотне значення, для визначенні розміру аліментів, та надають можливість змінити на підставі положень частини 1 статті 192 цього кодексу розмір аліментів, визначений за рішенням суду, так як поява на утриманні у позивача ще одної малолітньої дитини, тимчасово непрацездатної дружини, яка здійснює догляд за цією дитиною, а також втрата роботи, свідчать про значне погіршення матеріального становища платника аліментів. Вирішуючи ці спірні правовідносини суд керується вказівкою, наданою Пленумом Верховного Суду України у пункті 23 своєї Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до яких після зменшення або збільшення аліментів вони у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог сторони позивача [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Керімов А. З. АБ «КЕРІМОВ ТА ПАРТНЕРИ», та можливість задоволення цього позову частково шляхом зменшення розміру аліментів, які стягуються за рішенням, ухваленим Нововодолазьким районним судом Харківської області 13.04.2019 року, а саме: з 1/3 до 1/6 частини всіх видів його доходів та заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених ним і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial