Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач через свого представника - адвоката Янєву Л.А. звернулася до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що її син [PERSON] проживав з 2014 року однією сім`єю без державної реєстрації шлюбу з [PERSON] [INFO] у них народилася донька [PERSON] . На даний час онука проживає з нею. Батько дитини з 28.12.2022 року перебуває на військовій службі. Мати - проживає окремо від дитини. Зазначила, що батьки із дитиною проживали разом у сел. Панютине, за місцем реєстрації відповідача, але з жовтня 2022 року перестали проживати разом, син поселився у неї. Оскільки [PERSON] зловживала алкогольними напоями, уходила в запої, син забирав дитину й привозив до неї, де вони проживали у неї по пів місяці. Вона про це повідомляла у Службу у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області. Коли відповідачка виходила із запоїв то приходила по дитину, але вона її відправляла до служби у справах дітей, щоб вона у них просила дозволу забрати дитину і лише з їх дозволу віддавали дитину. 26.02.2023 року коли [PERSON] знов була у запої, сину у військову частину зателефонували друзі і повідомили, що бачили його доньку з нетверезою матір`ю у м.Лозова, та повідомили адресу. Син зателефонував їй та попросив забрати дитину до себе. Вона разом із другом сина пішли за вказаною адресою, де виявили п`яну [PERSON] із незнайомим чоловіком, а поруч була дитина. Вона забрала дитину до себе, і з того часу остання поживає у неї. Батько дитини постійно цікавиться дитиною, телефонує, спілкується по Вайберу, матеріально допомагає утримувати дитину, матір - ніякої участі у житті дитини не приймає, не цікавиться життям, здоров`ям, розвитком, матеріально утримувати дитину не допомагає. З 26.02.2023 року не телефонувала їй з приводу дитини, не приходила, не провідувала, не забирала дитину до себе. В зв`язку з чим просить позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження за №170 зроблений 26.05.2020 року Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків); стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та до повноліття дитини. 24 травня 2023 року ухвалою суду провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 14 серпня 2023 року представником відповідача - адвокатом Остапенко С.Ю. надано відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає заявлений позов таким, що має недостовірну інформацію, є необґрунтованим. У своїй позовній заяві позивач вказує на ряд фактів, як на підставу в задоволенні своїх позовних вимог, які зовсім не відповідають дійсності, є надуманими, такими, що висвітлюють відповідача у поганому стані. Вказала, що позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним засобом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який може застосовуватися лише тоді, коли іншим способом захистити права дитини неможливо. Однак в діях відповідачки немає складу цивільно-правового правопорушення, а саме ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання малолітньої дитини, оскільки [PERSON] з 28.10.1997 року працює в філії «Панютинського вагоноремонтного заводу» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді майстра 1 групи у заготівельному цеху. Дитина не відвідує дитячий садок, однак матір`ю було надано заяву про прийняття дитини до дитячого садка, яка ще не розглянута по суті, оскільки зважаючи на воєнний стан в країні з 24.02.2022 року, дитячі садки наразі не працюють. Тому дитина і знаходиться у бабусі, а на вихідні дні мати забирає дитину, спілкується з нею, доглядає її, займається її розвитком та навчанням, цікавиться та піклується її здоров`ям. [PERSON] не є хронічним алкоголіком, періодично проходить медичне обстеження на вимогу керівництва заводу, втому числі і у лікарів нарколога та психіатра, що підтверджує безпідставність звинувачення її в хронічному алкоголізмі. [PERSON] дуже любить свою дитину, не зможе жити без неї, навіть думка, що їх можуть розділити назавжди приводить її до шокового стану. Вона розуміє, що були помилки у її житті, але вона зробила відповідні висновки. 11 вересня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Янєва Л.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Представник позивача вказала, що малолітня [PERSON] є онукою позивача. Мати дитини належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, а саме не займається її вихованням і зловживає алкогольними напоями, уходить в запої, при цьому посилалася на обставини, зазначені у позовній заяві. Позивач зазначила, що на даний час [PERSON] працює, алкогольні напої не вживає. З дитиною спілкується, у них добрі відносини. Оскільки відповідач працює, тому онука проживає з нею, а на вихідні вона її забирає. Протягом тижня [PERSON] їй дзвонить і запитує про дитину. З [PERSON] у неї добрі стосунки, вона не чинить перепони у спілкуванні з дитиною. Вказала, що відповідач коли зловживала алкоголем, а саме з жовтня 2022 року по травень 2023 року, то дитиною не цікавилася, до дитини не приходила, матеріально не забезпечувала. Зазначила, що метою позбавлення [PERSON] батьківських прав є те, щоб в подальшому мати дитини знову не почала зловживати алкоголем. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Остапенко С.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали, заперечували проти їх задоволення в повному обсязі. Представник зазначила, що дійсно на той час у відповідача був тяжкий період, пов`язаний з розірванням фактичних шлюбних відносин з батьком дитини. Але вона взяла себе в руки, і навіть в проміжку часу між вживанням алкоголем вона намагалася бачитися з дитиною, займатися її вихованням. На даний час дитина проживає з бабусею, позивачем по справі, оскільки дитячі садочки зважаючи на воєнний стан не працюють і дитину немає з ким залишити, а відповідач працює. Але кожні вихідні мати забирає доньку, спілкується з нею, займається її вихованням. Вказала, що після виходу з декретної відпустки [PERSON] проходила обстеження у лікаря нарколога та психіатра, на обліку у лікарів не перебуває, хронічних захворювань з цього приводу немає. За період часу, про який заявляє позивач у позовній заяві, [PERSON] до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків не притягувалася. Вважає, що оскільки позбавлення батьківських прав є виключним, крайнім заходом впливу на батьків які не виконають батьківських прав, тому може бути застосований лише тоді коли інші заходи не дали дієвого впливу. В даному випадку є всі підстави стверджувати про те, що підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] немає. Відповідач вказала, що алкогольні напої не вживає, працює майстром в філії «Панютинського вагоноремонтного заводу» АТ «Українська залізниця». З травня 2023 року дитину забирає на вихідні, спілкується з нею, займається її вихованням, розвитком. Спілкування з дитиною завжди для неї було в пріоритеті. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування Лобенко Т.Г. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, не заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що на час підготовки висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] існували підстави для позбавлення її батьківських прав. Дійсно [PERSON] зловживала алкоголем, уходила в запої, вони її неодноразово розшукували. Коли знаходили, то вона перебувала в алкогольному сп`янінні, із синцями, в помешканні, де вона на той час перебувала були жахливі санітарні умови. Батьківські обов`язки не виконувала, з дитиною не спілкувалася. Дитина весь час проживала з бабусею, остання займалася її вихованням. Вказала, що служба зверталася до поліції з поданням про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, але подання залишилось без задоволення в зв`язку з неможливістю встановити місце знаходження [PERSON] . Вказала, що протягом осені бабуся неодноразово зверталася з усними заява щодо поведінки [PERSON] , а в грудні 2022 року вона вже звернулася письмово. Після чого з матір`ю дитини було проведено бесіду, попереджено про наслідки неналежне виконання нею батьківських обов`язків. Пояснила, що на даний час поведінка матері змінилася, вона не зловживає алкоголь, але гарантувати, що вона не зміниться неможливо. Представник третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області Трофимова О.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала. Пояснила, що до них неодноразово зверталася [PERSON] щодо неналежної поведінки [PERSON] . Вони разом із працівниками поліції розшукували матір дитини, за місцем проживання її не завжди можна було знайти. Коли її знаходили, то проводили бесіди з приводу неналежного виконання нею батьківських обов`язків по відношенню до її малолітньої дитини. Після чого вона забирала дитину у бабусі. Але нічого не змінювалось, і до них знову приходила бабуся з приводу неналежної поведінки матері дитини. Це продовжувалось постійно, поки мати не пройшла лікування. На даний час поведінка матері дитини змінилася в позитивний бік, вона намагається належним чином виконувати батьківські обов`язки. Вважає, що пройшов незначний проміжок часу, з того як відповідач перестала зловживати алкоголь, тому говорити, що вона категорично змінилася неможливо. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав телефонограму, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у цивільному шлюбі. [PERSON] [INFO] народила доньку [PERSON] , батьком якої є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного тану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 26.05.2020 року. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] , батьками останнього є [PERSON] та [PERSON] . Отже, позивач [PERSON] є бабусею малолітньої [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] перебуває на військовій службі та призваний по мобілізації у військовій частині [NUMBER] м. Дніпро з 28.12.2022 року, що підтверджується довідкою військової частини [NUMBER] від 05.01.2023 року. Згідно витягу з реєстру територіальної громади малолітня [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Із висновку про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини №82 від 16.03.2023 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] здорова, щеплення проведені згідно віку. Із акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що умови проживання задовільні. За даною адресою проживають баба [PERSON] , дитина [PERSON] . Для дитини облаштоване окреме спальне місце та місце для проведення дозвілля. Дитина забезпечена сезонним одягом та взуттям, предметами особистої гігієни, продуктами харчування. Мати [PERSON] проживає окремо від дитини, веде асоціальний спосіб життя, матеріально не утримує дитину. Батько [PERSON] проходить військову службу, надає матеріальну допомогу на забезпечення потреб дитини. Бабуся [PERSON] забезпечує потреби дитини в повному обсязі. Із висновку про стан здоров`я заявника №81 від 16.03.2023 року, [PERSON] за станом здоров`я може виконувати обов`язки опікуна, піклувальника неповнолітньої дитини. За місцем проживання відсутні захворювання, які б перешкоджали перебуванню дитини. Чоловік позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 17.06.2014 року. Із копії свідоцтва про право власності на житло від 28.04.2016 року, виданим Лозівською міською радою Харківської області, вбачається, що [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки лікаря-нарколога від 19.07.2023 року, [PERSON] перебуває на профілактичному обліку з 01.12.2022 року, з приводу вживання алкоголю з шкідливими наслідками. Відмічається ремісія. Достатніх даних за сидром залежності не виявлено. Згідно довідки філії «Панютинського вагоноремонтного заводу» Акціонерного товариства «Українська залізниця» №113/13 від 31.07.2023, [PERSON] з 28.10.1997 року працює в філії «Панютинського вагоноремонтного заводу» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді майстра 1 групи у заготівельному цеху. [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказані кімнати були їй виділені на підставі ордера на житлове приміщення №30 виданого філією «Панютинського вагоноремонтного заводу» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на період роботи її на даному підприємстві. Із висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 27 червня 2023 року №524, вбачається, що діючи в інтересах дитини виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивачки [PERSON] . Зі слів [PERSON] відомо, що остання забрала до себе онуку, бо мати дитини п`є і вона за неї переживає. Часто бачила [PERSON] в алкогольному сп`янінні, навіть разом з дитиною. Вказала, що хоча є пенсіонеркою, але працює, влітку не працювала, тому часто бачила як [PERSON] гуляла з онукою, бо садочки не працюють і дитину немає з ким залишити. З 2023 року [PERSON] взагалі не бачила, тому сказати наразі п`є вона чи ні не може. Зазначила, що конфліктів між невісткою та бабусею з приводу заборони бачитися з дитиною не було, навпаки [PERSON] завжди захищала невістку. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц (провадження № 61-170св17) зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, як було встановлено судом і даний факт не заперечується стороною позивача [PERSON] змінила свою поведінку щодо неналежного виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої дитини, працює, алкогольні напої не вживає, налагодила відносини з дитиною, спілкується, займається її вихованням. За спільною згодою відповідачки та позивачки дитина проживає як з бабусею, так і з матір`ю, оскільки [PERSON] працює з 7-30 год. до 16-30 год., а дитячі садочки зважаючи на воєнний стан в країні з 24.02.2022 року не працюють, тому можливості кожного дня забирати дитини від бабусі, а потім зранку привозити, у відповідачки немає. На вихідних дитина постійно з матір`ю. Як пояснила позивачка стосунки між матір`ю та донькою добрі, дитина до неї тягнеться. Так, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання та утримання дитини, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно малолітньої доньки. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача, не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. У справі відсутні жодні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому суд вважає за необхідне у позові в частині позбавлення батьківських прав відмовити. Щодо стягнення аліментів, то суд зазначає, що з відповідною заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини або з позовною заявою про стягнення аліментів матиме право звернутися до суду той з батьків з ким проживатиме дитина, а отже на даний час відсутні підстави для стягнення аліментів з відповідачки, оскільки на даний час дитина проживає як за місцем реєстрації батька так і матері, і утримується ними спільно. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, позивача звільнено від оплати судових витрат, то у відповідності до ч.6 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed