Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , , який продовжує навчання в розмірі 10000,00 грн щомісяця, починаючи з дня подачі позову та до закінчення навчання, чи до досягнення 23-х років. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 2003 року, який рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.11.2017 було розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . В серпні 2023 року син став студентом 1 курсу денного відділення Харківського національного університету внутрішніх справ. 12.08.2023 він виїхав на навчання до м. Вінниця. На даний час син є повнолітнім та продовжує навчання на денній формі та не в змозі працювати, щоб самостійно отримувати дохід.. На даний час, у зв`язку з військовими діями весь учбовий процес перенесено до м. Вінниця , де син проживає у гуртожитку. Позивач зазначає, що син потребує грошової допомоги від батьків, це: проїзд до м. Вінниця, оплата спецодягу для навчання, канцтовари, побутові речі і додаткове харчування тощо. Також , позивач вказала, що має ще неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Обох дітей утримує сама, окрім мінімальних аліментів, що сплачує батько [PERSON] .. Вважає, що відповідач має змогу утримувати їх спільного повнолітнього сина., та, оскільки відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі 10000,00 грн. Враховуючи викладене, [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом та просить стягнути аліменти на утримання сина, що продовжує навчання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.09.2023 відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, також не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Оскільки відповідач своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за його відсутності та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши доводи позивача, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Судовим розглядом встановлено, що сторони знаходились у шлюбі, який був зареєстрований 07.11.2003 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис №2344, та який рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 30.11.2017 розірваний. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданий міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 2776 батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] сторони по справі, На даний час [PERSON] є повнолітнім. Як вбачається зі змісту довідки №2/3-141 від 08.09.2023, виданої проректором Харківського національного університету внутрішніх справ, [PERSON] , 2004 року народження вступив до Харківського національного університету внутрішніх справ та зараз навчається на 1 курсі, закінчує навчання у липні 2026 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.11.2017 стягнуто з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь\~ [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дітей:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] , в розмірі 1000 гривень,\~ але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, [PERSON] ,\~ [INFO] , в розмірі 1000 гривень,\~ але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, а разом 2000 гривень на місяць, починаючи з 21 серпня\~\~ 2017\~ року до досягнення старшою\~ дитиною повноліття. ( справа № 645/3578/17, пр. № 2/645/2047/17). Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина. Згідно зі статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. У частині третій статті 199 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Отже, із вищезазначеного вбачається, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і в зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Суд зауважує, що обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23 січня 2019 року в справі № 346/103/17, дитина, яка навчається на денній формі, не в змозі офіційно працювати та отримувати доходи, а отже потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання. Так, судом встановлено, що повнолітній син сторін [PERSON] є студентом Харківського національного університету внутрішніх справ, закінчує навчання у липні 2026 року, тобто не має можливості працювати та заробляти гроші на своє утримання. З наданої позивачем довідки Харківського національного університету внутрішніх справ не зазначено на яку форму навчання вступив [PERSON] . Проте, надаючи оцінку зазначеним обставинам, суд зазначає, що перебування дитини на державному забезпеченні на період навчання, не забезпечують необхідні потреби для життєдіяльності дитини, такі як придбання необхідного одягу, підручників та канцелярських товарів для навчання, її харчування, та забезпечення інших потреб. Судом встановлено, що з відповідача відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.11.2017 стягувалися аліменти на утримання сина до досягнення ним повноліття. У зв`язку з досягненням [PERSON] , [INFO] повноліття, стягнення аліментів з відповідача припинено. [PERSON] є сином відповідача, який набув повноліття та не досяг віку 23 років, він продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, в зв`язку з навчанням. Оскільки утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання є обов`язком батьків, а відповідач [PERSON] добровільно не надає матеріальну допомогу, хоча може її надавати, однак позивачем не надано доказів про доходи відповідача на підтвердження заявлених позовних вимог, позов про стягнення аліментів на час навчання підлягає задоволенню. Згідно частини першої статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошові сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України. Згідно з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до положень ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивачкою не надано доказів стосовно доходу відповідача. Але з урахуванням всіх вищезазначених обставин, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» для працездатних осіб, який становить 2684 гривні, та обов`язок обох батьків утримувати дитину, в сумі 1300 гривень, що не буде непомірним для відповідача. Позивачем жодним чином не обґрунтована та не доведена необхідність стягнення аліментів саме у розмірі 10000,00 гривень, позивачем не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному нею розмірі. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи всі вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, на час його навчання у твердій грошовій сумі у розмірі 1300,00 гривень щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України - частина 1 статті 141 ЦПК України. Відповідно пункт 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Врахувавши підстави звільнення позивачки від сплати судового збору відповідно до закону та часткове задоволення позовних вимог (13%),

Outcome: partial