Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (далі за текстом - ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») звернулося до суду з зазначеною позовною заявою до відповідачки, в якій просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором на загальну суму 10757,38 грн., а також судові витрати, посилаючись на те, що між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі за текстом - ПАТ «Дельта Банк») та відповідачкою було укладено кредитний договір № 001-15751-271112 від 27 листопада 2012 року, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» надало, а відповідачка отримала кредит на принципах поворотності, платності, строковості у сумі 6000,00 грн. зі строком повернення кредиту до 26 листопада 2013 року. 27 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» було укладено договір факторингу № 410/К, відповідно до якого ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» замінило ПАТ «Дельта-Банк», як кредитора (стало новим кредитором) у кредитному договорі № 001-15751-271112 від 27 листопада 2012 року та до ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» перейшло право вимоги до [PERSON] ПАТ «Дельта Банк» повністю та в строки виконало свої зобов`язання за вказаним договором, однак відповідачка взяті на себе зобов`язання за вказаним договором не виконала, внаслідок чого у відповідачки станом на 14 травня 2021 року виникла заборгованість,яка складається з: простроченої заборгованості по тілу кредиту у сумі 6000,00 грн.; прострочених відсотків за користування кредитом у сумі 3050,28 грн., 3% річних у сумі 533,10 грн., інфляції у сумі 1174,00 грн.та склала загальну суму 10757,38 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачки, оскільки остання ухиляється від добровільного погашення заборгованості, що є порушенням прав позивача. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але просив суд про розгляд справи за його відсутності, про що зазначив у позовній заяві, пред`явленій до суду, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідачки в судове засідання не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання неодноразово повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення відповідачці судових повісток. Клопотання про розгляд справи за її відсутності, відзив на позов до суду не подала, про причини неявки в суд також не повідомила. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідачка зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачка надавала суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідачки в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідачки до суду, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачки, яка з 02 червня 2021 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного заочного рішення жодного разу до суду не з`явилася, станом розгляду справи не цікавилася, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтувала. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачку, яка не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у позовній заяві, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржниці від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] (а. с. 12-13) відповідно до заяви 27 листопада 2012 року було укладено кредитний договір № 001-15751-271112, відповідно до умов якого, ПАТ «Дельта Банк» надало відповідачці кредит у сумі 6000,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі 9,99 % річних, комісією за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,49% в місяць, з кінцевим строком погашення до 26 листопада 2013 року (а. с. 11). Відповідно до пункту 3.1. частини 3 Договору відповідачка зобов`язалася погашати кредитну заборгованість щомісячно не пізніше 27 числа кожного місяця, шляхом зарахування суми грошових коштів у сумі 737,00 грн., у відповідності до Графіку платежів, наведеному у Додатку 1 до Пропозиції, який є невід`ємною частиною цієї Пропозиції на відкритий рахунок, згідно пунктом 2.7. частини 2 цієї Пропозиції, відповідно до порядку і умов, визначених у пункті 2.4. Глави 3 Правил. Банк свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором. Згідно з статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також у інших випадках встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з статтями 514 516 ЦК України до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, згоди боржника не вимагаються. Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору факторингу № 410/К від 27 квітня 2018 року, укладеного між ПАТ «Дельта-Банк» та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (а. с. 9-10) та витягу з Реєстру передачі прав вимоги до Договору факторингу № 410/К від 27 квітня 2018 року, ПАТ «Дельта-Банк» відступило ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» право вимоги від відповідачки [PERSON] за вищевказаним кредитним договором (а. с. 6-7, 8). Отже, з укладанням вищевказаного договору факторингу до позивача ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» перейшло право вимоги виконання зобов`язання відповідачкою за кредитним договором № 001-15751-271112 від 27 листопада 2012 року, укладеним між відповідачкою та ПАТ «Дельта-Банк». В порушення умов зазначеного кредитного договору [PERSON] , відповідачка у справі, взяті на себе зобов`язання не виконала, внаслідок чого в неї виникла заборгованість перед позивачем, яка згідно з розрахунком, наведеним позивачем у позовній заяві, станом на 14 травня 2021 року з урахуванням заборгованості по тілу кредиту, простроченим відсоткам за користування кредитом, 3 % річних та інфляційним витратам склала загальну суму 10757,38 грн. (а. с. 3). Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з частиною 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Отже, акцептуючи пропозицію банку відповідачка своїм підписом у Заяві № 001-15751-271112 від 27 листопада 2012 року підтвердила, що між нею та банком досягнуто згоди щодо всіх істотних умов Договору, які передбачені чинним законодавством України для такого роду договорів, в тому числі договору банківського рахунку та кредитного договору. Судом встановлено, що між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, в тому числі і ті, що витікають з кредитного договору. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу частини 1 статі 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що ПАТ «Дельта Банк» був наданий [PERSON] кредит в розмірі та на умовах, передбачених вищезазначеним кредитним договором, однак, відповідачка всупереч вимог чинного законодавства та Заяви № 001-15751-271112 від 27 листопада 2012 року належним чином свої зобов`язання з повернення кредиту і відсотків за користування кредитом не виконала та не здійснила повернення кредиту у повному обсязі у встановлені строки. Ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки про них зазначено в позовній заяві та вони не спростовані відповідачкою. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до роз`яснень, що викладені у пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спрів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, судам роз`яснено, що за змістом статті 552, частини 2 статті 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно із розрахунком наданим позивачем, правильність якого перевірена судом, загальна сума заборгованості відповідачки перед позивачем станом на 14 травня 2021 року становить 10757,38 грн., у тому числі: заборгованість за простроченим тілом кредиту 6000,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками 3050,28 грн., 3 % річних - 533,10 грн., інфляційних нарахувань - 1174,00 (а.с. 3). Доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності складеного банком розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідачкою до суду не надано, інший розрахунок заборгованості на іншу дату за укладеним між сторонами по справі договором суду також не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] , відповідачки у справі, наведеної вище заборгованості за кредитним договором від 27 листопада 2012 рокує доведеними, а тому є такими, що підлягають задоволенню, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачкою. У зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2270,00 грн., сплаченого позивачем при звернені з наявним позовом до суду, оскільки сплата судового збору підтверджена платіжним дорученням № 205 від 14 травня 2021 року (а.с. 1). На підставі статей 20, 207, 525, 526, 527, 530, 625, 634, 638, 639, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: approved