Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-02 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Сапонов О.В. з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Петрівської сільської ради, про позбавлення батьківських прав. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 року у справі №363/1690/20 розірвано шлюб між сторонами, укладений 27 липня 2013 року. Судовим наказом Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2020 року у справі №363/1688/20 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частин усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на кожну дитини та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 12 травня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Позивач зазначає, що на даний час на примусовому виконанні Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебуває виконавче провадження [NUMBER], відкрите 29 вересня 2020 року про стягнення аліментів на утримання дітей. Позивач стверджує, що заборгованість відповідача зі сплати аліментів у виконавчому проваджені є значною. Представник позивача зазначає, що відповідач протягом тривалого періоду часу свідомо та безпідставно ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання своїх дітей, не виконує покладених на нього законом обов`язків щодо виховання, розвитку та належного утримання дітей, не бере жодної участі у забезпечені необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, їх фізичного розвитку як складової виховання у створенні належних умов для їх проживання. Рішенням Виконавчого комітету Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області від 12 жовтня 2021 року №619 затверджено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Петрівську сільську раду Вишгородського району Київської області. Зобов`язано Орган опіки та піклування Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, відповідно до вимог ст. 19 Сімейного кодексу України, надати письмовий висновок щодо розв`язання спору. (а.с.45-47) 28 листопада 2023 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування. (а.с.118-119) Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Сапонов О.В. подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності позивача та представника позивача за наявними у справі матеріалами, зазначив, що позивач та її представник позовні вимоги підтримують повністю та просять позов задовольнити (а.с.120-122) Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечував проти позбавлення його батьківських прав. (а.с. 123) Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Представники третіх осіб в судове засіданні не з`явились. Начальник Служби у справах дітей Петрівської сільської ради - О. Мельник направила до суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі представника служби, позовні вимоги підтримала та не заперечувала проти рішення, прийнятого згідно норм чинного законодавства з урахуванням прав та інтересів дітей та на підставі наявних у справі документів. (а.с.116) Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За даними наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . (а.с.18, 19). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2013 року, який було розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 серпня 2020 року (а.с.23-24). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи та копії паспорту позивача, місце проживання позивача з дітьми зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.15-16, 20, 21). Відповідачем не заперечується факт поживання дітей з позивачем. При цьому з матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи позивач з дітьми проживає в Чеській Республіці (а.с.70-86). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 07 листопада 2023 року за виконавчим провадженням [NUMBER], відкритим на підставі виконавчого листа №363/1688/20, виданого Вишгородським районним судом Київської області 06 липня 2020 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , станом на 01 листопада 2023 року була наявна заборгованість в розмірі 107 862,32 грн (а.с.108-109). 20 квітня 2021 року відповідач [PERSON] склав нотаріально посвідчені заяви, в яких виклав свою згоду щодо позбавлення його батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . (а.с.25, 26) До суду позивачем подана заява про визнання позову (а.с.123). Згідно висновку органу опіки та піклування Петрівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , (додаток до рішення виконавчого комітету Петрівської сільської ради від 19 жовтня 2023 року №795) матір`ю [PERSON] для проживання дітей створені належні та безпечні умови, мати в повній мірі забезпечує потреби сина та доньки, дбає про їх розвиток та здоров`я. Батько малолітніх [PERSON] з дітьми не проживає, матеріально не утримує, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків на засідання не з`явився, нехтує своїми батьківськими обов`язками, не вживає відповідних заходів з метою належної участі у житті та вихованні дітей, що слугує доказом, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків та може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування Петрівської сільської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як такого, що ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей. (а.с.118-119) Предметом судового розгляду в цій справі є обставини щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітніх дітей, батьком яких він є. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. За приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (ст. 164-167). За правилами, визначеними ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно позовної заяви, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме, - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків, так і для дитини. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Системний аналіз зазначених вище норм сімейного права дає підстави вважати, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не дають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається: «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.» У даній ситуації судом враховано, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Частинами 2 та 4 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Частиною 2 ст.171 СК України також передбачено, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Враховуючи вік дітей, судом визнано за недоцільне вислуховування думки дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , по суті спору. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до положень ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Аналізуючи наявні в матеріалах справи письмові докази, приймаючи до уваги визнання позову відповідачем, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дітей, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, оскільки відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своїх малолітніх дітей, протягом тривалого часу не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду дітей. Виходячи з вищевикладеного, суд при ходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Петрівської сільської ради, Петрівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про позбавлення батьківських прав, через ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищевикладені вимоги чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову в розмірі 536,80 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536,80 грн, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Крім цього, суд роз`яснює, що відповідно до положень ст. 168, 169 СК України, відповідач, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлений права на звернення до суду як із заявою про надання права на побачення з дитиною, так і з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved