Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором купівлі-продажу в розмірі 177 680,25 грн., з яких 126 500 грн. основна сума заборгованості, 43 132,77 грн. інфляційного збільшення боргу, 8 047,48 трьох відсотків річних. В обґрунтування\~позовних вимог\~покликається на\~те,\~що у період 2018-2021 років позивач неодноразово укладав з відповідачем усні договори купівлі-продажу лакофарбової продукції та інструменту для ремонту, за що здійснював стовідсоткову передоплату. У лютому 2021 року він здійснив чергове замовлення товару на суму 100 000 гривень та на прохання відповідача перерахував вказані кошти на рахунок його дружини та дочки, які залучені третіми особами у справі по 50 000 гривень кожній. У зв`язку із здорожчанням замовленої продукції на прохання третьої особи додатково перерахував на рахунок відповідача [PERSON] ще 27 500 грн. Однак, після цього відповідач товар не поставив, хоча не заперечував факту отримання грошових коштів та обіцяв їх повернути, але не повернув. Ввважає, що вказані вище грошові кошти набуті відповідачем безпідставно, на його вимоги про повернення грошей відповідач не реагує, тому просить стягнути такі в судовому порядку, а також інфляційне збільшення та 3% відсотки річних. Позовна заява надійшла до суду 18.09.2023. Ухвалою судді\~Личаківського районного\~суду м.\~Львова від 20 жовтня 2023 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2023 року розгляд справи відкладено на 18 грудня 2023 о 14.20 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Відповідач та\~треті особи\~подали спільний\~відзив на\~позовну заяву,\~в якому\~не заперечують\~факт існування\~домовленості між\~позивачем та\~відповідачем на\~поставку товару\~з Республіки\~Італія,\~за яку\~позивач перерахував\~на користь\~відповідача грошові\~кошти в\~сумі 127\~500\~гривень. Проте вказують, що відповідачем виконано зобов`язання перед позивачем, зокрема придбано товар в Республіці Італія і на даний час такий товар знаходиться на складі за адресою: [ADDRESS] . Позивач натомість відмовився від отримання цього товару, безпідставно вимагаючи взамін повернення коштів, тому просять в задоволенні позову відмовити. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на замовлення позивача [PERSON] і за його кошти зобов`язався доставити та передати у власність останнього лакофарбову та іншу продукцію. Вказаних обставин сторони не оспорюють та відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Кошти перераховувались\~позивачем на\~рахунок третіх [PERSON] та [PERSON] , які є дружиною та донькою відповідача відповідно. Загальна сума перерахованих коштів становить 127 500 гривень, чого сторони також не оспорюють і що додатково підтверджується копіями платіжних доручень, які долучені до матеріалів справи (а.с.11-16). При цьому, на рахунок третьої особи [PERSON] перераховано 50 000 гривень, а на рахунок третьої особи [PERSON] - 77 500 гривень. Вважаючи,\~що грошові\~кошти набуті\~відповідачем без\~достатньої правової\~підстави через\~невиконання останнім\~взятих на\~себе зобов`язань, позивач направив відповідачам відповідні вимоги про повернення безпідставно набутих коштів, що підтверджується перепискою позивача та відповідача за допомогою відповідних месенджерів і в цій же переписці відповідач визнав факт отримання від позивача грошових коштів, які були перераховані на рахунки дружини та дочки відповідача (а.с.26-44). Вказані вимоги залишились без відповіді, внаслідок чого позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд, після визначення характеру спірних правовідносин та правових підстав позову, повинен вирішити правильність питання про наявність правових підстав для стягнення заборгованості та про правильність обраного позивачем способу захисту і про пред`явлення позову до належних відповідачів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У справі яка розглядається, як позивач так і відповідач не заперечують факту існування домовленості, за умовами якої відповідач за рахунок позивача зобов`язався передати у власність позивача певний товар, тоді як кошти за придбання такого товару перераховувались на рахунок родичів відповідача та призначались для нього. Загальні положення про правочин визначені у Главі 16 Розділу IV Книги Першої ЦК України. Зокрема, відповідно до частин першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Форма правочину та способи волевиявлення визначені у статті 205 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Види правочинів, які можуть вчинятись усно визначені у частині першій статті 206 ЦК України. Зокрема, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. В свою чергу, відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Різновидом правочину є договір. Загальні положення про договір визначені у главі 52 Розділу ІІ Книги П`ятої ЦК України. Так, відповідно до положень частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору, відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статі 639 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Виходячи зі змісту вказаних норм та характеру спірних правовідносин, між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є лакофарбова та інша продукція на суму 127 500 гривень. В силу вимог частини першої статті 207 ЦК України додержання письмової форми цього договору підтверджується змістом переписки позивача та відповідача (а.с.17-44), в якій відповідач підтвердив факт отримання грошових коштів від позивача в сумі 127 500 гривень. Зрештою як уже зазначалось вище, вказаних обставин учасники справи не оспорюють чим додатково підтверджується дотримання письмової форми укладення договору, тоді як доводи сторони позивача про укладення договору купівлі-продажу в усній формі суд, з огляду на факти справи, розцінює як юридичну помилку, якій не буде надавати правового значення. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України). В свою чергу, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом положень частини першої статті 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.11.2021 у справі № 172/1159/20 зазначено: «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Обовязок продавця передати товар покупцеві визначений у статті 662 ЦК України, а правові наслідки відмови продавця передати товар регламентовані у статті 665 ЦК України. Крім того, правові наслідки порушення умов договору щодо кількості товару, асортименту товару, а також правові наслідки передання товару неналежної якості визначені у статтях 670, 672, 678 ЦК України. Загальні положення про купівлю-продаж визначені параграфом 1 глави 54 підрозділу 1 Розділу 111 Книги Пятої ЦК України. Крім того, також слід врахувати, що за змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання ч. 1 ст. 550 ЦК України. В цивільному праві неустойка виконує дві основні функції. Вона є способом забезпечення виконання зобов`язання та наслідком його порушення. До моменту порушення зобов`язання неустойка виконує функцію забезпечення, тобто стимулює боржника до належного виконання. Якщо зобов`язання боржником порушене, стягнення неустойки є наслідком такого порушення. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018р.) за змістом приписів параграфу 2\~глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Також відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, з врахуванням наведених мотивів, судом безспірно встановлено, що відповідачем порушено укладений з позивачем договір купівлі-продажу, оскільки він не передав останньому товар, вартість якого була сплачена в повному обсязі, тому згідно із ст. 670 ЦК України позивач вправі вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми. Також підтвердженням невиконання договору є те, що 04.08.2021 на картковий рахунок позивача повернуто відповідачем 1\~000 грн., що суд розцінює як намір повернення боргу за сплачений та не отриманий товар. Вітдатк,\~у зв`язку\~з неналежним\~виконанням відповідачем\~своїх зобов`язань\~за договором,\~відповідно до\~розрахунків,\~наданих позивачем,\~загальний розмір\~заборгованості відповідача\~перед позивачем\~становить 177 680,25 грн., з яких 126 500 грн. основна сума заборгованості, 43 132,77 грн. інфляційного збільшення боргу, 8 047,48 грн. трьох відсотків річних З огляду на те, що відповідачем не надано іншого розрахунку заборгованості чи відомості про відсутність такої, суд, ухвалюючи рішення у справі, приймає вказаний розрахунок позивача, як належний та допустимий доказ. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань перед позивачем, у добровільному порядку ухиляється від сплати заборгованості за таким, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 776,80 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.8). На підставі\~наведеного та\~

Outcome: approved