Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, розірвання депозитних договорів та стягнення грошових коштів. В обґрунтування позову зазначено, що 07.02.2011 між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000713999869. На виконання зазначеного вище договору було відкрито рахунок № [NUMBER] , на який було внесено 6000,00 дол. США. 07.02.2011 між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN27000713999980. На виконання зазначеного договору було відкрито рахунок № [NUMBER] на який було внесено 37,00 дол. США, 21.03.2011 внесено 1958, дол. США, 07.04.2011 внесено 1900,00 дол. США 26.05.2011 між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір № SAMDN27000716836317. На виконання зазначеного договору було відкрито рахунок № [NUMBER] на який було внесено 56,00 дол. США Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунок позивача було безпідставно заблоковано відповідачем. Нарахування відсотків було припинено. 20.08.2021 в АТ КБ «Приватбанк» отримано заяву від позивача від 10.08.2021 про розірвання зазначених вище договорів, видачу вкладів та відсотків. Станом на 03.09.2021 зазначені вище вимоги відповідачем безпідставно невиконані. З врахуванням зазначеного, позивач звернувся до суду та просить суд: - розірвати депозитний договір № SAMDN25000713999869 від 07.02.2011 та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача за договором № SAMDN25000713999869 від 07.02.2011: 6000, 00 дол. США - сума вкладу; 1260, 49 дол. США - відсотки за період з 07.11.2011 по 07.03.2014; 4133,59 дол. США - ненараховані відсотки: з 08.03.2014 по 31.08.2021; - розірвати депозитний договір № SAMDN27000713999980 від 07.02.2011 та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача за договором № SAMDN27000713999980 від 07.02.2011: 3895,00 дол. США - сума вкладу; 966,01 дол. США - відсотки за період з 07.11.2011 по 07.03.2014; 2534,31 дол. США - ненараховані відсотки: з 08.03.2014 по 31.08.2021; - розірвати депозитний договір № SAMDN27000716836317 від 26.05.2011 та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача за договором № SAMDN27000716836317 від 26.05.2011: 56,00 дол. США - сума вкладу; 13,11 дол. США - відсотки за період з 27.05.2011 по 26.02.2014; 34,40 дол. США - ненараховані відсотки: з 27.02.2014 по 31.08.2021. Ухвалою судді Волкової С.Я. від 09.09.2021 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 25.10.2021 від представника відповідача Тузової В.О. на адресу суду надійшла заява із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовної провадження. Ухвалою судді Волкової С.Я. від 11.11.2021 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача Тузової В.О. із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовної провадження. 17.11.2021 від представника відповідача Тузової В.О. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказував, що з інформації, яка наявна в банку, вбачається що договір № SAMDN25000713999869 від 07.02.2011 (рахунок № [NUMBER] ) було розірвано вкладником достроково 31.03.2014 та грошові кошти у розмірі 5959,96 дол. США (залишок коштів які знаходилися на рахунок № [NUMBER] ) було переведено на картку позивача для виплат Gold № [NUMBER] . Крім того, 17.11.2014 між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ Фінансова компанія "Фінілон" (ЄДРПОУ 38920700) було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК "Фінілон", в тому числі і по депозитних договорів, які є предметом спору в даній справі. Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ ПриватБанк та ТОВ ФК "ФІНІЛОН" Договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 та переведення боргу за зобов`язанням Банка щодо виплати коштів за договорами банківських вкладів, які є предметом у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе зобов`язань за такими договорами, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даними договорами банківських вкладів. Враховуючи той факт, що права позивача відповідачем на даний час не порушуються та не оспорюються, оскільки зобов`язання за договорами, які є предметом спору, повинен виконувати з 17.11.2014 ТОВ «ФК «Фінілон», а тому немає правових підстав для задоволення позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк». 25.11.2021 представником позивача - адвокатом Дугіновим Д.А. подано відповідь на відзив в якій зазначено, що договір переведення боргу б/н від 17.11.2014, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» є нікчемним бо при його укладанні банком була порушена встановлена Законом процедура його укладання. Ухвалою судді Волкової С.Я. від 08.12.2021 задоволено клопотання представника відповідача Олешка О. Здійснено перехід розгляду справи в порядку спрощеного провадження у розгляд справи за правилами загального позовної провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. 20.01.2022 представником відповідача Тузовою В.О. подано клопотання про залучення до участі третьої особи та про закриття провадження в частині позовних вимог які стосуються договору № SAMDN25000713999869 від 07.02.2011, з огляду на відсутність предмету спору. Ухвалою судді Волкової С.Я. від 07.06.2022 задоволено клопотання представника відповідача, залучено в якості третьої особами, якщо не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон». Ухвалою судді Волкової С.Я. від 07.06.2022 провадження у справі за позовом [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа: товариство з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів - закрито в частині позовних вимог які стосуються договору № SAMDN25000713999869 від 07.02.2011, з огляду на відсутність предмету спору. 22.06.2022 представник позивача - адвокат Дугінов Д.А. подав до суду заяву про зміну предмету позову. Відповідно до якої позивач просить суд: 1) розірвати депозитний договір № SAMDN27000713999980 від 07.02.2011 та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача за договором № SAMDN27000713999980 від 07.02.2011: 3895,00 дол. США - сума вкладу; 966,01 дол. США - відсотки за період з 07.11.2011 по 07.03.2014; 2534,31 дол. США - ненараховані відсотки: з 08.03.2014 по 29.07.2022; 27532,19 дол. США - пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 02.09.2021 по 29.07.2022; 2) розірвати депозитний договір № SAMDN27000716836317 від 26.05.2011 та стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача за договором № SAMDN27000716836317 від 26.05.2011: 56,00 дол. США - сума вкладу; 13,11 дол. США - відсотки за період з 27.05.2011 по 26.02.2014; 37,74 дол. США - ненараховані відсотки: з 27.02.2014 по 31.08.2021; 373,62 дол. США - пеня у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 02.09.2021 по 29.07.2022. 20.07.2022 представник відповідача Тузова В.О. подала до суду додаткові пояснення щодо відсутності підстав для нарахування та стягнення пені. 21.07.2022 представник позивача - - адвокат Дугінов Д.А. подав письмові пояснення по справі 22.07.2022 від представника відповідача Тузової В.О. до суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою судді Волкової С.Я. від 25.08.2022 задоволено клопотання представника відповідача ьа зупинено провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20. Ухвалою судді Волкової С.Я. від 02.05.2023 поновлено провадження по справі. У зв`язку зі звільненням судді Волкової С.Я. з посади судді Печерського районного суду м. Києва рішенням Вищої ради правосуддя від 22.06.2023, здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою судді Новака Р.В. від 05.07.2023 справу прийнято до свого провадження за правилами загального провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 15.08.2023 представником відповідача Тузовою В.О. подано клопотання про приєднання до матеріалів справи первинних документів. У судовому засіданні представник позивача Дугінов Д.А. позовні вимоги в редакції від 17.06.2022 підтримував, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Тузова В.О. просила відмовити в задоволенні позову, крім того, зазначала, що належним відповідачем по справі має бути ТОВ «ФК «Фінілон». Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за наявності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу). Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 512 Цивільного кодексу України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. Зокрема, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, частиною 1 ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Водночас, статтею 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»). За змістом положень статей 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Окрім цього, варто вказати, що у відповідності до вимог ч. 1 та ч. 3 ст.651 ЦК України - зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України, у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Отже, право клієнта на розірвання депозитного рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про розірвання договору. Також, щодо розрівання договору викладена позиція у постанові Верховного суду від 24.08.2023 у справі 757/48968/20, в якій зазначено, що аргументи касаційної скарги про помилковість тверджень банку про те, що договори не можуть вважатись розірваними з моменту звернення позивача до банку із заявами про розірвання договорів, адже вони не відповідають вимогам законодавства. Доводи касаційної скарги представника заявника про те, що заяви позивача про повернення коштів не відповідають встановленим вимогам щодо їх оформлення колегія суддів відхиляє з огляду на те, що сам позивач ініціював процедуру розірвання депозитних договорів, подавши відповідні заяви, а одним із способів захисту добросовісної сторони є правовий принцип, згідно з яким особа втрачає право посилатися на будь-які факти на обґрунтування своїх домагань, якщо його попередня поведінка свідчила про те, що вона дотримується протилежної позиції (принцип естопелю). Аргументи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій при розгляді цієї справи не врахували правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах: від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17; від 25.01.2022 у справі № 761/16124/15; від 14.01.2022 у справі № 712/7740/18; від 22.02.2022 у справі № 757/20428/19; від 22.02.2022 у справі № 757/63364/19; від 26.04.2022 у справі № 539/4098/18; від 08.06.2022 у справі № 757/61769/19-ц; від 22.06.2022 у справі № 219/6058/18 колегія суддів відхиляє скільки оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що мало місце укладення між сторонами договорів банківських вкладів № SAMDN27000713999980 від 07.02.2011, № SAMDN27000716836317 від 26.05.2011. Разом з цим, вбачається, що позивачем 30.08.2021 було подано заяву про розірвання вищезазначених депозитних договорів, видачу вкладів та відсотків, а відтак такі договори вже є розірваними через два банківські дні, з 02.09.2021 в односторонньому порядку. Отже вимоги позивача про розірвання договорів банківських вкладів № SAMDN27000713999980 від 07.02.2011, № SAMDN27000716836317 від 26.05.2011, які є предметом спору не є правомірними та не можуть бути задоволені судом, оскільки договори вже є розірваними на вимогу вкладника та відсутні будь-які підстави для розірвання договорів у судовому порядку, оскільки це суперечить умовам договорів та суті, визначеної такими умовами щодо порядку та способу розірвання договору на вимогу однієї зі сторони. Щодо вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», варто зазначити, що стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. При цьому, такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому, внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів. Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом із тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.01.2022 у справі № 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів, та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28.09.2016 у справі № 180/1179/15-ц (провадження № 6-1699цс16) та від 13.03.2017 у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16), та не вбачала підстав для відступу від них. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04.12.2014 (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25.03.2015, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України, у разі його невиконання. Тобто, з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19.07.2016 по 19.07.2017, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ за період з 19.07.2016 по 19.07.2017 з банку на користь [PERSON] в сумі 67 078,57 долара США, на користь [PERSON] - 59 900 доларів США, на користь [PERSON] - 106000 доларів США, на користь [PERSON] - 120033,89 долара США з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків. Так, у постанові Верховного суду від 16.02.2022 у справі 757/38605/19, яка стосується стягнення пені по договорам, які є предметом розгляду в рамках даної справи, було встановлено, що позивач 23.05.2014 подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про дострокове розірвання договорів та повернення грошових коштів за вказаними договорами, припинивши у такий спосіб ці договори, а тому з 28.05.2014 (через два банківські дні після подання заяви) між сторонами припинено правовідносини за цими договорами, у зв`язку з чим частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. Так, з врахуванням зазначеного, та обґрунтувань представника відповідача, який спростовує доводи позивача, суд прийшов до висновку, що є встановленим припинення правовідносин по договорам з 02.09.2021. Оскільки договори вважаються розірваними, то пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Відтак, вимога в частині стягнення пені, на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не підлягає задоволенню. Разом з цим, варто зазначити, що згідно зі статтею 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 25.12.2013 № 6-140цс13 зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку без ненадання вкладнику можливості використання цих коштів - зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним. Таким чином, після отримання відповідної вимоги вкладника про видачу вкладу банк зобов`язаний видати йому суму вкладу та нараховані на таку суму вкладу проценти. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що відповідачем не було належним чином виконано свої зоб`язання, а тому вимоги позивача щодо стягнення суми вкладу на думку суду є правомірними та підлягають задоволенню. Відтак, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума вкладу № SAMDN27000713999980 від 07.02.2011 у розмірі 3895,00 дол. США, сума вкладу № SAMDN27000716836317 від 26.05.201 у розмірі 56,00 доларів США. Що стосується сум, невиплачених та ненарахованих банком, процентів за договорами банківських вкладів, які підлягають стягненню, то суд зазначає наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, в цьому випадку право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку дії депозиту чи у разі пред`явлення до боржника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. При цьому, виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договорів банківського вкладу, не застосовуються. Отже, позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, фактично змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за депозитом, тому втратив право на отримання процентів відповідно до умов договору банківського вкладу з 02.09.2021, тобто з моменту спливу 2 банківських днів після отримання АТ КБ «Приватбанк» заяви позивача про виплату вкладу. Так, за договором банківського вкладу № SAMDN27000713999980 від 07.02.2011 укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та позивачем строк вкладу складає 12 місяців саме до 07.02.2012, з можливістю автоматичної пролонгації договору. Враховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, договір продовжувався до 07.02.2021. Таким чином, суму процентів за ставкою 8,5% річних слід розраховувати за період з 07.02.2011 по 07.02.2021, що складає: 3314,38 доларів США = 3895,00 доларів США х 8,5% / 365 х 3654 днів. За період з 08.02.2021 до 01.09.2021 проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки при поверненні вкладу в період від 6-ти до 12 місяців з дати продовження строку вкладу відсотки нараховуються виходячи з процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,67(п. 6 договору банківського вкладу від 07.02.2011). Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 125,19 долара США = 3895,00 доларів США х 8,5% х 0,67х206днів: 365 дні. За договором банківського вкладу № SAMDN27000716836317 від 26.05.2011 укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та позивачем строк вкладу складає 12 місяців саме до 26.05.2012, з можливістю автоматичної пролонгації договору. Враховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, договір продовжувався до 26.05.2021 Таким чином, суму процентів за ставкою 8% річних слід розраховувати за період з 26.05.2011 по 26.05.2021, що складає: 44,84 доларів США = 56,00 доларів США х 8% / 365 х 3654 днів. За період з 27.05.2021 до 01.09.2021 проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки при поверненні вкладу в період від 6-ти до 12 місяців з дати продовження строку вкладу відсотки нараховуються виходячи з процентної ставки по вкладу, помноженої на коефіцієнт 0,67. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 00,81 долара США = 56,00 доларів США х 8% х 0,67х98днів: 365 дні. З врахуванням зазначеного, вимоги позивача в частині стягнення процентів за вкладом підлягають частковому задоволенню. Також суд звертає увагу, що 17.11.2014 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ Фінансова компанія «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 Додаткової угоди до цього договору. Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», в тому числі і по договорах, які укладалися з позивачем. Доводи представника АТ КБ «Приватбанк» про те, що останній не є боржником перед позивачем, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21). Таким чином, суд вважає, що позиція відповідача є безпідставною та необґрунтованою, оскільки належним відповідачем і стороною договору є АТ КБ «Приватбанк», який не виконав належним чином свої зобов`язання із повернення вкладу та сплати процентів, а докази того, що Банк направляв кошти третій особі на виконання вимог договорів не свідчить, що Банк не несе відповідальності за невиконання вимог договорів, оскільки, позивача не було повідомлено про відступлення прав вимог та останній не надавав на це згоду, та й доказів виконання договорів третя особа не надала суду. Відтак, обґрунтування відповідача в частині переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» судом не береться до уваги. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що наявний факт неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позивачу банківського вкладу та відповідних відсотків, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з зазначених вище підстав. У справі Zolotas проти Греції (№ 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України. Так, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20.03.2014 № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, про те, що позивачем доведені обставини, на які він посилається, а тому вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, з викладених вище підстав. При цьому, суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з наступного. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного ст. 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено ст. 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу Українидо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з п.п. «а» пп.164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з пп. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. Відповідно абз. «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, слід дійти висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним вимогам по оплаті судового збору в розмірі 2009,62 грн., оскільки позивач звільнений від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial