Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Фізична особа-підприємець [PERSON] в особі представника [PERSON] 27.08.2018 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа: фізична особа-підприємець [PERSON] , про відшкодування вартості на поліпшення орендованого майна у розмірі 3\~136\~294,68 грн, стягнення пені у розмірі 96\~000 грн та штрафу у розмірі 100\~000 грн, збитків (упущеної вигоди) у розмірі 455\~838,40 грн та моральної шкоди у розмірі 100\~000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.03.2016 між [PERSON] (орендар) та ФОП [PERSON] (орендодавець) було укладено договір оренди №1/5, 12.12.2016 додатковою угодою змінено [PERSON] на ФОП [PERSON] . Відповідно до умов договору, орендодавець передає в оренду належне йому наступне майно: житлове приміщення квартири, загальною площею 288,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; машиномісце № [NUMBER] та машиномісце № [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Строк дії договору оренди був 1092 дні, тобто з 01.04.22016 по 28.03.2019. Позивачем було укладено договір оренди з метою організації у приміщенні міні-готелю «Небо», тому позивачем було проведено капітальний ремонт приміщення. Для виконання будівельних робіт орендар залучила ТОВ «Будівельна група «КИЇВБУДПЛЮС». Орендодавець погодив проведення капітального ремонту. Вартість робіт за договором підряду з будівельною компанією складала 3\~136\~294,68 грн. Розрахунки між замовником та підрядником було здійснено у повному обсязі. Орендодавець [PERSON] затвердив власним підписом та печаткою акти приймання виконаних робіт. Готель працював, позивач оплатила оренду плату, однак 16.03.2018 до орендованого приміщення з`явився [PERSON] , який представився як новий власник квартири [ADDRESS] . [PERSON] вів себе агресивно та створював перешкоди у доступі до орендованого позивачем майна, погрожував мешканцям та співробітникам міні-готелю. Позивачка звернулася до поліції, в ході спілкування з якою [PERSON] повідомив, що є власником майна з грудня 2017 року та не бажає здавати своє майно в оренду. У договорі купівлі-продажу вказано про продаж майна за його початковою вартістю та про відсутність оренди квартири. На разі діяльність міні-готелю вимушено призупинена. На думку позивача [PERSON] знав про існування договору оренди. Зазначає, що заниження вартості квартири в договорі купівлі-продажу свідчить про намір [PERSON] та [PERSON] уникнути виплати ФОП [PERSON] відшкодування за здійсненні нею поліпшення об`єкту оренди. Кінцевим набувачем поліпшень спірної квартири є [PERSON] , який придбав її за ціною нижче ринкової і без врахування проведеного капітального ремонту, змінив назву готелю та продовжує готельний бізнес. Пеня і штраф виникають з умов договору через перешкоджання у користуванні орендованим майном. Упущена вигода становить суми, які б ФОП [PERSON] могла заробити, аби її міні-готель працював. Моральна шкода полягає у псуванні ділової репутації позивача. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2018 справа була передана судді Єршовій Л.С. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, також задоволено заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.83-85). Не погоджуючись з ухвалою суду від 29.08.2018 [PERSON] подав 12.10.2018 апеляційну скаргу (т.1 а.с.98-100). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.11.2018 апеляційну скаргу [PERSON] було визнано не поданою та повернуто апелянту (т.1 а.с.111-112). До суду 11.02.2019 надійшли письмові пояснення [PERSON] , у яких вказує, що за період передання в оренду приміщення він отримував тільки орендну плату, а [PERSON] виконувала свої обов`язки за договором оренди, зокрема й проводила ремонт квартири. В діяльність позивача [PERSON] не втручався, адже вона виконувала свої обов`язки належним чином. При укладенні договору купівлі-продажу з відповідачем, до ціни не входила вартість покращень. На суму договору [PERSON] був згоден, адже потребував фінансових коштів. [PERSON] був дуже здивований, коли дізнався про наявність судового процесу та про поведінку [PERSON] , адже при обговоренні питання про перебування приміщення в оренді, [PERSON] неодноразово зазначав, що немає наміру розривати договір оренди з [PERSON] [PERSON] повідомив [PERSON] про всі істотні умови договору оренди та про діяльністю, якою займається [PERSON] . Позивачка всі витрати на ремонт несла самостійно. [PERSON] в приміщенні веде готельний бізнес, тобто користується всіма поліпшеннями, ремонтом, які провела позивачка, на власну користь. До суду 12.02.2019 надійшов відзив від [PERSON] , згідно якого заперечує щодо задоволення позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що при укладенні договору купівлі-продажу [PERSON] свідчив та гарантував, що квартира не надана в користування наймачам, обтяжень та третіх осіб щодо квартири немає. Тому, [PERSON] або не знав про існування договору оренди, або розірвав його. Заниження вартості квартири не обґрунтовано жодним доказом. Акт №2 приймання-передачі ремонтних робіт від 18.02.2017 немає зазначення щодо якого договору оренди він укладений, які саме ремонті роботи були проведені та суми покращень. Між сторонами було укладено не договір оренди, а договір надання послуг з проведення ремонтних робіт, який жодного відношення до відповідача немає. Позивачем не доведено факту погодження проведення капітального ремонту приміщення орендарем ФОП [PERSON] , посилання на підписання актів не є належним доказом погодження проведення капітального ремонту. Квитанції про розрахунки за договором підряду позивачем не долучені, що ставить під сумнів здійснення розрахунків. [PERSON] жодних дозволів на проведення будь-яких ремонтних робіт не надавав, жодного відношення до договору оренди, що нібито, укладався між позивачем та третьою особою не має. Крім того, відсутнє належне підтвердження внесення ФОП [PERSON] орендної плати за умовами договору оренди. Відсутні докази перешкоджання [PERSON] у користування майном, тому нарахування штрафу та пені є необґрунтованим. В договорі оренди не зазначено про мету оренди, якою є діяльність міні-готелю, а в податковій декларації немає інформації що доходи отриманні тільки з діяльності такого міні-готелю, тому позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди є необґрунтованими. Позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань визначено її розмірі та якими доказами вона підтверджена. До суду 25.03.2019 надійшла відповідь на відзив ФОП [PERSON] , згідно якої зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири договір оренди був чинним. [PERSON] свідчить про обізнаність [PERSON] про договір оренди. В акті приймання-передачі ремонтних робіт №2 від 18.02.2017 вказана адреса приміщення, тому він стосується договору оренди №1/5 від 31.03.2016. Орендодавець підписуючи договір оренди відповідно до його умов і надав письмову згоду на проведення будь-яких ремонтних робіт. Позивач додає копії квитанцій на підтвердження оплати по договору, адже не могла зробити цього разом з позовом. Доказів достатньо для висновку, що [PERSON] не допускає позивача в орендоване приміщення. Тому, всі відшкодування підлягають стягненню з [PERSON] . Ухвалою від 11.06.2019 заяву [PERSON] в інтересах [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову повернуто без розгляду (т.1 а с.219-220). У підготовчому засіданні 11.06.2019 було прийнято пояснення третьої особи, повернуто без розгляду відзив та відповідь на відзив (т.1 а.с.221-224). До суду 11.06.2019 повторно надійшла відповідь на відзив ФОП [PERSON] . До суду 12.06.2019 повторно надійшов відзив [PERSON] . Ухвалою суду від 27.06.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову (т.2 а.с.71-73). Ухвалою від 05.07.2019 задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.79-81). Ухвалою суду від 30.10.2019 по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та товарознавчу експертизу, провадження у справі зупинено (т.2 а.с.214-216). Ухвалою суду від 27.11.2019 провадження у справі відновлено (т.2 а.с.225). Ухвалою суду від 11.02.2020 по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та товарознавчо-оціночну експертизу, провадження у справі зупинено (т.3 а.с.19-22). Ухвалою від 15.06.2020 відновлено провадження у справі (т.3 а.с.30). Ухвалою від 03.08.2020 по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та товарознавчо-оціночну експертизу, провадження у справі зупинено (т.3 а.с.45-48). [PERSON] не погоджуючись з ухвалою від 03.08.2020 подав апеляційну скаргу (т.3 а.с.51-55). Постановою Одеського апеляційного суду від 29.12.2020 апеляційну скаргу залишено без задоволення, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.08.2020 без змін (т.3 а.с.122-129). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2021 відновлено провадження у справі, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні (т.3 а.с.139-140). Ухвалою від 07.12.2021 задоволено заяву [PERSON] про зняття арешту, скасовано арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.3 а.с.225-226). Ухвалою від 07.12.2021 по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та товарознавчо-оціночну експертизу, провадження у справі зупинено (т.3 а.с.227-230). Ухвалою від 02.02.2023 відновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання (т.3 а.с.246). Ухвалою від 07.04.2023 відмовлено у задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову (т.4 а.с.17). У підготовчому засіданні 07.04.2023 було закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (т.4 а.с.19). Ухвалою суду від 22.08.2023 задоволено клопотання представника позивача про забезпечення позову, накладено арешт на: земельну ділянку площею 0,0137 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,0124 га за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,0111 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т.4 а.с.135-136). Ухвалою суду від 26.09.2023 задоволено клопотання представника відповідача, повернуто до розгляду справи №522/15106/18 у підготовчому провадженні, підготовче засідання призначено на 23.10.2023 (т.4 а.с.170-172). Ухвалою від 19.10.2023 заяву [PERSON] про відвід головуючого судді залишено без розгляду, задоволено заяву судді Єршової Л.С. про самовідвід, матеріали справи передано до канцелярії для визначення головуючого суду (т.4 а.с.192-194). 19.10.2023 по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями (т.4 а.с.199) в результаті чого 20.10.2023 справу було передано судді Бондарю В.Я. Ухвалою від 23.10.2023 судді Бондаря В.Я. справу прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 14.11.2023. До суду 06.11.2023 надійшов відзив представника [PERSON] [PERSON] , згідно якого зазначає, що відповідач [PERSON] був добре знайомий з [PERSON] ще з початку 2000-х років. Наприкінці 2015 року [PERSON] запропонував [PERSON] відкрити готельний бізнес в м. Одесі, повідомив, що у нього є добра знайома [PERSON] , яка працює адміністратором в міні-готелі, розуміється на даному бізнесі. [PERSON] погодився. 05.01.2016 [PERSON] направила [PERSON] електронний лист пропозицію щодо ведення спільного бізнесу, вже 26.01.2016 [PERSON] направила концепцію майбутнього міні-готелю, який мав бути створений на базі квартири за адресою: [ADDRESS] . 01.03.2016 за грошові кошти відповідача була придбана квартира. Кошти на ремонт квартири передавалися через довірену особу [PERSON] [PERSON] . 01.04.2016 [PERSON] надіслала звіт про використовування коштів, в подальшому з певною періодичністю позивачка продовжувала надсилати звіти. Організація роботи міні-готелю, необхідні ремонтні роботи погоджувалися з дійсним власником та інвестором [PERSON] , шляхом обміну електронними листами. За свою роботу [PERSON] отримувала оговорені 1500 дол. США щомісячно. Ремонтні роботи у квартирі проводилися будівельниками, що контролювалися прорабом [PERSON] . Загальна вартість міні-готелю склала 500\~000 дол. США, про що свідчать письмові звіти, які надсилала [PERSON] . Міні-готель «Небо» запрацював навесні 2017 року, з початку осені [PERSON] почала затягувати з надсиланням звітів [PERSON] , він почав підозрювати неправдивість звітів, тому квартиру було переоформлено на нього. Пізніше [PERSON] взагалі відмовилася звітувати за міні-готель та віддавати прибуток, у зв`язку з чим [PERSON] було вжито заходів щодо недопущення її до міні-готелю. Обставини, які зазначає [PERSON] в позові є неправдивими, а документи, на думку відповідача, підробленими. У договорі оренди була одна мета створити штучні підстави для стягнення з [PERSON] коштів. Розмір орендної плати очевидно є заниженим, умови оплати не відповідають звичаям ділового обороту. Підтвердженням факту того, що договір оренди укладався пізніше є відомості про житлову площу квартири включені до договору оренди, однак про яку стало відомо лише в технічному паспорті 13.06.2016. Також відповідач вважає підробленими документи, які підтверджують проведення ремонтних робіт ТОВ «БГ «Київбудплюс», адже у товариства був відсутній дохід та наймані працівники в період проведення ремонту, товариством не виписувало податків накладні. До суду 06.11.2023 надійшов зустрічний позов [PERSON] до ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] про визнання недійсним договору оренди приміщень. У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одесі та необхідністю слідувати працівникам та відвідувачам суду в укриття, розгляд справи у підготовчому засіданні 14.11.2023 було відкладено до 24.11.2023. У підготовчому засіданні 24.11.2023 проведеному за участі представника відповідача [PERSON] було задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків, було залишено без розгляду клопотання про долученні доказів від 21.08.2023 (т.4 а.с.77-121). Було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи від 16.10.2023 та про витребування оригіналів доказів. Прийнято до провадження відзив з додатками (т.5 а.с.3-126). В результаті розгляду всіх клопотань та проведеного підготовчого засідання було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні 01.12.2023. Ухвалою суду від 24.11.2023 відмовлено у прийнятті до провадження зустрічної позовної заяви [PERSON] (т.5 а.с.186-187) У судовому засіданні 01.12.2023 було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі, представник позивача [PERSON] надав вступне слово. Представник відповідача [PERSON] надав вступне слово. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] та [PERSON] . Судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про обов`язкову явку позивача, розгляд справи відкладено до 12.12.2023. Ухвалою суду від 05.12.2023 було відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - [PERSON] про заміну заходів забезпечення позову (т.5 а.с.244-246). У судовому засіданні 12.12.2023 було задоволено клопотання представника позивача про відкладення у зв`язку з поважністю причин неявки, наступне засідання призначено на 18.12.2023. У судовому засіданні 18.12.2023 було задоволено клопотання представника відповідача про витребування оригіналу договору оренди з додатками, додатковими угодами, актом прийому-передачі, оголошено перерву до 20.12.2023. Ухвалою суду від 20.12.2023 було залишено без задоволення клопотання представника ФОП [PERSON] [PERSON] про призначення комплексної судової будівельно-технічної та товарознавчо-оціночної експертизи. Ухвалою суду від 20.12.2023 було відмовлено у поновленні строку представнику [PERSON] [PERSON] для звернення до суду з клопотанням про витребування доказів від 20.12.2023, клопотання про витребування залишено без розгляду. Клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи залишено без задоволення. У судовому засіданні 20.12.2023 представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] заперечував щодо задоволення позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, звертався до суду з клопотаннями про розгляд справи за його відсутності. Щодо клопотання про зупинення провадження у справі заявленого представником позивача [PERSON] у судовому засіданні 20.12.2023 до набрання законної сили рішенням у справі №522/21009/23 за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення державного реєстратора, суд зазначає наступне. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі. Відповідно до п.6 ч. 1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Згідно до п.5 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Між двома справами, що розглядається, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, тобто факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Так, в Постанові Верховного Суду від 3 травня 2018 року по справі № 752/9802/17, зазначено, що визначаючи наявність підстав за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи. Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти неможливість суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 924/645/18 та від 20.12.2019 у справі № 910/13234/18, від 13.09.2019 у справі № 912/872/18, від 21.02.2019 у справі № 910/974/18. Крім того, необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що може призвести до порушення положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 року у справі №910/5425/18 та від 20.06.2019 року у справі №910/12694/18. Варто зауважити, що провадження у справі було відкрите 29.08.2018. Предметом розгляду справи є стягнення коштів, які випливають з договору оренди. Доданих до справи доказів достатньо для вирішення питання про стягнення коштів, тому суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду даної справи до вирішення справи №522/21009/23. Представник позивача вказує, що якщо позов [PERSON] у справі №522/21009/23 буде задоволено, то буде очевидним факт неправомірних та незаконних дій [PERSON] з метою уникнення відповідальності по справі №522/15106/18. Однак, наявність чи відсутність факту уникнення від відповідальності не стосується предмету доказування у даній справі, визначення належного кола учасників справи, зокрема відповідачів є правом позивача та не має залежати від вирішення судом іншої справи. При тому, суд вчергове звертає увагу на строки розгляду справи, яка перебуває в провадженні Приморського районного суду м. Одеси більше п`яти років, затягування розгляду справи є неприпустимим. Тож, вищевикладене свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання про зупинення провадження у справі, а наявних у справі доказів достатньо для вирішення даної справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 31 березня 2016 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] як орендодавцем та [PERSON] як орендарем було укладено договір оренди №1/5, відповідно до п.1. якого, відповідно до умов цього договору орендодавець передає в оренду належну йому на праві власності майно: 1.1. Житлове приміщення квартири, загальною площею 288,8 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 129,2 кв.м.; 1.2. машиномісце № [NUMBER] , яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 21,7 м; 1.3. машиномісце № [NUMBER] , яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 21,7 м. Орендар приймає в строкове платне володіння зазначені об`єкти. Письмову згоду на проведення капітального ремонту [PERSON] надав [PERSON] 31.03.2016 в день укладення договору оренди (т.3 а.с.42). 01.04.2016 Фізична особа-підприємець [PERSON] та [PERSON] уклали акт №1 приймання-передачі квартири та машиномісць згідно Договору оренди №1/5 від 31.03.2016, у якому зазначено стан житлового приміщення квартири до проведення орендарем ремонтних робіт (т.1.а.с.28-29). 30.04.2016 між [PERSON] та ТОВ «Будівельна група «Київбудплюс» було укладено договір підряду №14-16/О про виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.101-103). 12.12.2016 між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено додатковий договір №1 до договору оренди №1/5 від 31.03.2016, відповідно до якого «Преамбулу» та п. 1.1 договору оренди викладено в новій редакції у зв`язку з набуттям орендарем статусу фізичної особи-підприємця (т.1 а.с.30-31). Згідно платіжного доручення №115 від 15.01.2018 [PERSON] сплатила ФОП [PERSON] 100\~000 грн з призначенням платежу: оренда приміщення за адресою: [ADDRESS] , згідно договору 01/11 від 01.03.2017 (т.1 а.с.36). Слід відзначити, що матеріали справи не містять договір № 01/11 від 01.03.2017 р. 08 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований за №1991 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М., за яким, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 288,8 кв.м., житловою площею 129,2 кв.м. Продаж вчинено за 1\~004\~200 грн (т.1 а.с.32-35). Слід відзначити, що [PERSON] купив квартиру за 999\~531 грн, про що свідчить договір купівлі-продажу за реєстровим №339 від 01.03.2016 (т.2 а.с.124-125). Згідно довідки ОСББ «Ренесанс» №36 від 17.07.2018 (т.1 а.с.62) [PERSON] з 16.03.2018 у квартирі [ADDRESS] , не знаходиться, будь-яку діяльність не веде, у приміщенні знаходиться охорона нового власника квартири [PERSON] , про що свідчить довідка ОСББ «Ренесанс» №36 від 17.07.2018. Суд критично відноситься до вказаною інформації так як з довідки не можливо встановити з якого джерела вона отримана, а особа, яка склала вказану довідку - голова ОСББ «Ренесанс» Тулуба В.В., не був допитаний у якості свідка. Договір оренди, з урахуванням його змін, укладений між позивачем та третьою особою як фізичними особами-підприємцями. Частинами 1\~та 6\~статті 283\~ГК України\~закріплено,\~що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення\~Цивільного кодексу України\~з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 759 ЦК України, в редакції яка діяла на час укладення договору оренди, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно п. 10.1. Договору усі правовідносини, що виникають з цього Договору або пов`язані з ним, у тому числі пов`язані з дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього Договору, регламентуються цим Договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства, також застосовними до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі\~статтею 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої\~статті 16 ЦК України\~суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої\~статті 13 цього Кодексу. Аналіз змісту частини другої\~статті 13 ЦК України\~дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у\~ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і, навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя\~статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності за загальним правилом є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Такий висновок зроблений Верховним судом у постанові від 08 липня 2020 року при розгляді справи №522/3541/15-ц. Також у Постанові ВС від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17 зазначається, що: Принцип добросовісності це загально правовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим , що переслідує позитивне право. Разом з тим, як зазначається у Постанові ВП Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, за частиною третьою\~статті 509 ЦК України\~зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою\~статті 627 ЦК України\~визначено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених\~статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Аналіз змісту Договору оренди свідчить, що вказаний договір укладений зі значним порушенням балансу прав, обов`язків та відповідальності на користь Орендаря. Так Договір оренди містить 19 пунктів прав Орендаря та тільки 5 пункті прав Орендодавця, 22 пункту зобов`язань Орендодавця і тільки 10 пунктів зобов`язань Орендаря. Основним правом Орендодавця п. 2.6.1 зазначає право на своєчасне отримання орендної плати. Але п. 3.3. Договору Оренди встановлено фактично безоплатного користування орендованим приміщення протягом 2016-2017 років. Обв`язок сплатити орендну плату наступає тільки з 01 січня 2018 року. Відповідно до п.п. 2.3.6; 2.3.9; 2.3.11; 2.3.18; 2.4.8; 2.4.9 Орендарю надано безумовне право на власний розсуд змінювати цільове призначення Приміщення та здійснювати невід`ємні поліпшення. Наслідком чого у Орендодавця виникає обов`язок передбачений ч. 4 п. 2.4.12 укласти договір купівля продажу, викупу, інший договір з відчуження Приміщення в цілому або у певній частині на користь Орендаря, якщо сума фактичного Поліпшення буде дорівнювати або перевищувати вартість приміщення, а саме 1004200 грн. Крім того п.п. 1,7; 7,1; 7,4; 7,5; 7,6; 7,7; 7,8; 7,8,1; 7,9 передбачена відповідальність Орендодавця і тільки у п. 7,3 передбачена відповідальність Орендаря. Відповідно до Цивільного кодексу України права що витікають з договору оренди мають двоєдину природу, а саме зобов`язальну та речово-правову. У разі зміни власника речі, переданої у найм, як зазначено у ч. 1 ст. 770 ЦК України, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Аналогічне положення міститься у п. 10.2 Договору Оренди, а саме: цей договір зберігає чинність при відчуженні Приміщення Орендодавцем 3-м особам як в наслідок правочину так й в наслідок правонаступництва Орендодавця. При цьому новий власник Приміщення є стороною цього Договору як Орендодавець та повинен нести обов`язки та реалізовувати права у спосіб та порядок, що передбачений цим Договором. При цьому Орендодавець не повідомив іншу особу про наявність обтяження Приміщення умовами цього Договору та ця обставина не може бути підставою для розірвання або визнання недійсним цього Договору. Як було зазначено Позивач уклав Договір оренди з метою здійснення підприємницької діяльності, шляхом надання готельних послуг. Крім того позивач зазначає, що під час оренди приміщення, він здійснив інвестиції у вигляді невід`ємних поліпшень вказаного приміщення на суму 3\~136\~294 грн. Згідно ч.2 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом визнання наявності або відсутності прав. Преамбула до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначає, що цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягають: право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки. Вказана норма, по-перше направлена на захист прав Орендаря, так як робить публічною інформацію про речове право оренди на відповідний об`єкт, по-друге на захист третіх осіб які бажають придбати об`єкт нерухомості, з метою їх попередження що об`єкт нерухомості має певні обтяження (арешт, заборона вчиняти певні дії), або за ним зареєстроване речове право (сервітут, оренда, іпотека). Але п. 6.1. передбачено строк дії договору 1092 дні, тобто без трьох днів три роки, що судом розцінюється як зловживання правом при укладанні договору на строк менш ніж три роки, з метою уникнення публічності інформації про обтяження пов`язані з об`єктом оренди. Вказане зловживання направлене на заподіяння шкоди новому власнику приміщення, оскільки обтяження у вигляді невід`ємних поліпшень, за інформацією Позивача, значно перевищують вартість самого приміщення. Вказана подія має своїми наслідками покладення зобов`язання на нового власника - продати приміщення позивачу відповідно до ч. 4 п. 2.4.12 Договору оренди або сплатити позивачу вартість невід`ємних поліпшень. Як було встановлено судом 08 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований за №1991 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ганченко О.М., за яким, [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру під [ADDRESS] , загальною площею 288,8 кв.м., житловою площею 129,2 кв.м. Продаж вчинено за 1\~004\~200 грн (т.1 а.с.32-35). Відповідно до п. 5 цього договору [PERSON] свідчить та гарантує, що згадана квартира на момент укладення цього договору не надана в користування наймачам (орендарям), обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо вказаної квартири немає. Суд не приймає до уваги доводи [PERSON] , щодо усного повідомлення [PERSON] про наявність укладеного договору оренди з [PERSON] , адже матеріли справи не містять доказів на їх підтвердження. Статтею 42 ГК України закріплено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. У постанові Верховного Суду від 6 жовтня 2020 року у справі № 826/14391/16 суд дійшов висновку, що підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку. Аналізуючи ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, з урахуванням положень статей 42 та 55 ГК, Верховний Суд констатував, що можна зробити висновок про те, що підприємницька діяльність передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, пов`язаних з такою діяльністю. З пунктів 5.1.2., 5.1.3., 5.1.4., 5.1.5., 5.1.6. та 5.1.7. Договору оренди вбачається переважне право орендаря перед іншими особами на придбання Приміщення… У разі здійснення продажу, іншого відчуження Приміщення Орендодавцем третім особам за відсутності письмової відмови Орендаря від реалізації власного переважного права на придбання Приміщення, то правочин щодо продажу, іншого відчуження Орендодавцем Приміщення третім особам є недійсним. При цьому сторони погоджуються, що Орендар не несе будь-якої майнової чи не майнової відповідальності у зв`язку з визнанням такого правочину недійсним. Як закріплено у підпункті 4 пункту 2.4.12 Орендодавець зобов`язаний укласти договір купівлі-продажу чи інший договір відчуження на користь Орендаря, якщо сума фактичного поліпшення буде дорівнювати або перевищувати вартість приміщення. Право Орендодавця здійснити відчуження Приміщення передбачено лише у разі письмової відмови Орендаря від реалізації переважного права на придбання Приміщення (п. 2.6.5 Договору оренди). Позивач зазначає що за три квартала 2017 року отримала дохід від підприємницької діяльності КВЕД 55.10 «Діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розміщування» склав 777773,02 грн. Але Позивач не ставить питання про викуп приміщення міні-готелю, хоча договором оренди забезпечене таке її право або визнання недійсним договору купівлі продажу орендованого приміщення, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , як це передбачено у п. 5.1.7. Що було би логічним, для продовження своєї підприємницької діяльності в орендованому приміщенні. Вказана обставина також свідчить, що Позивач зловживаючи своїм правом при укладені договору оренди на зазначених вище умовах, мав на меті заподіяти шкоду відповідачу. На переконання суду, такі умисні дії позивача як укладення договору на строк на три дні менший ніж три роки, з метою уникнення реєстрації права користування, необмежене право здійснювати ремонтні роботи в квартирі та вимоги тепер до нового на час подання позову власника квартири, а не сторони договору, який навіть не повідомив про здійснення відчуження квартири, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення права третіх осіб, а саме [PERSON] , що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою\~статті 13 ЦК України. Суд керується тим, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом. [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1814 від 22.12.2021, що вбачається з ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2023 у справі №522/21009/23 за позовом [PERSON] про визнання недійсним вищевказаного договору (т.5 а.с.204). Крім того, про неправомірність мети та недобросовісність поведінки [PERSON] свідчить також те, що квартира була відчужена на користь [PERSON] , яка, між іншим, надавала свої покази як свідок у судовому засіданні, однак жодних претензій до нового власника позивачем не заявлено, [PERSON] та її представник навіть не виявили бажання залучити її у якості співвідповідача, в той час як умовами договору оренди передбачено перехід всіх прав та обов`язків до нового власника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Оскільки ст. 770 ЦК України та умовами договору оренди передбачено перехід всіх прав та обов`язків до нового власника квартири, то пред`явлення вимоги лише до [PERSON] , свідчить про неналежність відповідача у справі. Крім того, суд враховує, що на користь [PERSON] було відчужено лише квартиру, в той час як два машиномісця також включені до об`єкту договору оренди, однак вимог до власника машиномісць також [PERSON] не заявляє. Отже, вищевикладене в своїй сукупності свідчить про недобросовісну поведінку [PERSON] , яка направлена на шкоду третім особам, у даному випадку [PERSON] , що є шиканою (особливий вид зловживання правом, який здійснюється з метою завдати шкоди інтересам інших осіб), тому у задоволенні її позову слід відмовити. Згідно ч.2 ст. 69 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. Матеріали кримінального провадження не приймаються судом до уваги (т.4 а.с.79-110 повернуті без розгляду у судовому засіданні, т.5 а.с.13-48), адже як вірно вказує представник позивача, в цивільному процесі передбачено порядок допиту свідків, такий допит має проводитися в залі суду, протокол допиту свідків, потерпілого складений слідчим не ототожнюється з процедурою допиту свідків в цивільному процесі. Показання свідків наданих у судовому засіданні не спростовують висновків суду та в частині свідка [PERSON] , яка є новим власником квартири, розцінюються судом критично, у зв`язку з її заінтересованістю на користь відповідача. Також суд не приймає до уваги протоколи огляду, складені адвокатом Цвігун В.В. з додатками до них у вигляді роздрукованих скриншотів, на підставі наступного (т.5 а.с.64-126). Згідно ч.1, ч.2 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Надані представником відповідача роздруківки електронних доказів та но цифровому носії (флешці) не є первинним джерелом інформації та не завірені електронним підписом, у зв`язку з чим не приймаються судом до уваги. Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Статтею 263 ЦПК України\~закріплено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. З огляду на вищевикладене, зважаючи на недобросовісність поведінки ФОП [PERSON] , та враховуючі, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Згідно ч.ч. 1, 2\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, вимоги позивача про стягнення судових витрат з відповідача також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed