Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

У вересні 2017 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернулися [PERSON] (позивач-1) та [PERSON] (позивач-2) із позовом до ПрАТ «СК «Уніка» в особі Дніпропетровської обласної дирекції ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» (відповідач-1) та [PERSON] (відповідч-2) в якому просили стягнути з ПрАТ «СК «Уніка» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. 00 коп. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 238 361,08 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн. 00 коп., судовий збір у сумі 2383,61 грн., а всього 240\~361,08 грн. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги зазначили,\~що 08.11.2016 року приблизно о 10 год. 00 хв. у м. Дніпрі по вул. Каштановій в районі буд. 11 сталась ДТП за участю автомобіля марки «Skoda Superb», державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «BMW X5», державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , під керуванням [PERSON] . В результаті ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження. На місці ДТП працівниками поліції складено адміністративні матеріали на обох водіїв та передано їх на розгляд до суду. 12.05.2017 року постановою Індустріального райсуду м. Дніпропетровська у справі № 202/2056/17 про адміністративне правопорушення, що залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2017 року, провадження по справі щодо [PERSON] закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в діях останнього складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Також, 12.05.2017 року постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/2057/17 про адміністративне правопорушення, що залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.06.2017 року, водія [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, проте провадження закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Позивач-2 зазначає, що внаслідок ДТП автомобіль марки «Skoda Superb», державний номерний знак [NUMBER] , що належить їй на праві власності, отримав механічні пошкодження. Оскільки відповідальність заподіювача шкоди [PERSON] була застрахована, позивач-2 отримала виплату страхового відшкодування у сумі 100000 грн. Разом з тим, позивачі зазначають, що розмір спричиненої шкоди в результаті ДТП перевищує сплачену страховиком суму та не відшкодовано. Позивачі вважають, що бездіяльність [PERSON] порушує чинне законодавство та їх права з огляду на наступне. Згідно експертного дослідження № 4263 від 15.12.2016 матеріальний збиток в результаті ДТП завданий автомобілю марки «Skoda Superb», державний номерний знак [NUMBER] , становить 336866,08 грн. Сплачене страхове відшкодування складає 98505,00 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди і максимальним розміром страхової виплати 238361,08 грн. Правові підстави відшкодування шкоди ч. 2 ст. 16, ч. ч. 1, 2 ст. 22, ч. 1, ст. ст. 1187, 1166, 1188, 1192 ЦК України, п.п. 6,8 Постанови № 4 від 01.03.2013 Пленуму ВССУ Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, ч. ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України, ч.1 ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Саме скоєння [PERSON] ДТП в результаті якої завдано [PERSON] фізичних травм, завдано позивачам моральної шкоди. Моральна шкода позивача-1 полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я через отримані травми. Моральна шкода позивача-2 полягає у душевних стражданнях у зв`язку з пошкодженням її автомобіля. Позивачі зазначають, що сама ДТП здійснила негативний вплив на їх психічне здоров`я, змінилось їх нормальне життя, порушився нормальний сон. 21 червня 2018 року відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ДТП сталась з порушенням водієм [PERSON] правил дорожнього руху, що знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною шкодою, що підтверджується висновком експертного дослідження ДНДЕКЦ №18/10.1-8.8 від 27.01.2017 року та висновком експертного автотехнічого дослідження № 06/17 від 10.04.2017р. Відповідач-2 вважає, що наявність розглянутих адміністративних справ не впливає на необхідність доказування заявлених позовних вимог у даній справі. Між діями [PERSON] та завданням шкоди автомобілю позивача-2 існує причинний наслідок, а тому стягнення усієї суми матеріального збитку з відповідачів не відповідає нормам ст. 1188 ЦК України. Щодо розміру заподіяних збитків, [PERSON] зазначив, що звіт наданий позивачами не містить розрахунок вартості відновлювального ремонту, а також фото додатки, якими виявлено експертом пошкодження, що є не належним доказом, який стверджує розмір матеріального збитку. Крім того на огляд пошкодженого автомобіля не було запрошено відповідача-2, тому останній заперечує проти задоволення позову в частині заявлених до нього вимог (Т-1 а.с. 78-80). 07 серпня 2018 року представник ПрАТ «СК «Уніка» подав до суду відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог до ПрАТ «СК «Уніка» в повному обсязі. Зазначає, що страхова компанія не порушила жодних прав позивача. Страхове відшкодування розраховано наступним чином: відповідно до Поліса АІ/9552505, страхова сума (ліміт відповідальності) за заподіяну шкоду майну становить 100000, 00 грн., франшиза 1000,00 грн. 31.07.2017 року [PERSON] сплачено страхове відшкодування в розмірі страхової суми на одного потерпілого 99000,00 грн. шляхом перерахування готівкових коштів на розрахунковий розрахунок (100\~000,00 грн. мінус франшиза 1000,00 грн.). Щодо моральної шкоди, відповідач-1 вказав, що Законом не передбачено обов`язку страховика щодо здійснення такого відшкодування ( Т-1 а. с. 96-98). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2021 року справу передано на розгляд судді Кондрашову І.А. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року прийнято до провадження зазначену цивільну справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 02 березня 2023 року через канцелярію Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська представником відповідача-2 адвокатом Бабка Г.Г. подані письмові пояснення (Т-2 а.с. 36-40). 18 грудня 2023 року представник позивачів адвокат Гейко В.І., подав до суду заяву в якій просить провести розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачів, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 18 грудня 2023 року представник відповідача-2 - адвокат Стрижак Є.Ю., подав до суду заяву в якій просить прийняти рішення у справі відмовивши у задоволені позову, врахувати письмові пояснення відповідача-2, провести судове засідання без участі адвоката відповідача-2 та самого відповідача-2. 18 грудня 2023 року представник відповідача-1 в судове засідання не з`явилася, про день, час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, жодних клопотань представником не надіслано. У відзиві на позовну заяву (Т-1 а.с.98), просив розглядати справу без участі представника ПрАТ «СК «Уніка». У зв`язку з цим, суд, вважає можливим провести розгляд справи за відсутності сторін із винесенням судового рішення. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною 8 статті\~178, статтею\~181 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Згідно із ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.\~76,\~77,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно ізі ст.\~11\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1\~ст. 628 ЦК України). Згідно із ст. 979 ЦК України\~за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування; пункт 2 частини першої\~статті 980 ЦК України). Згідно із ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 8 Закону України «Про страхування»\~визначено, що страховий ризик - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Судом встановлено, що 08.11.2016 року приблизно о 10 год. 00 хв. у м. Дніпрі по вул. Каштановій в районі буд. 11 сталась ДТП за участю автомобіля марки «Skoda Superb», державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «BMW X5», державний номерний знак [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. 12.05.2017 року постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/2056/17 про адміністративне правопорушення, що залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2017 року, провадження по справі щодо [PERSON] закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в діях останнього складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. 12.05.2017 року постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/2057/17 про адміністративне правопорушення, що залишена без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.06.2017 року, водія [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Оцінюючи докази, надані позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами частин 1, 5 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відтак у контексті приведених вище норм процесуальним завданням позивача було доведення суду належними, допустимими та достовірними доказами, із дотриманням принципу їх достатності (статті 77 80 ЦПК), факту вчинення ДТП не з його вини, та обґрунтованого розміру вартості завданого його автомобілю матеріального збитку тощо. Такими доказами відповідно до матеріального закону та сталої судової практики можуть бути висновок експертного дослідження, калькуляція ремонту, платіжна квитанція, платіжне доручення, меморіальний касовий ордер, тощо. Згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «Skoda Superb», державний номерний знак [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, становить 336\~866,08 грн. (Т-1 а.с. 16-26). Суд приймає цей документ як належний та допустимий доказ. Посилання представника відповідача-2 на те, що цей звіт/висновок не підтверджує вартості ремонту, оскільки не містить розрахунок вартості відновлювального ремонту, а також не містить фото додатки, якими виявлено експертом пошкодження, що є не належним доказом, який стверджує розмір матеріального збитку, є необґрунтованими, оскільки висновок містить ремонтну калькуляцію №9497 від 10.12.2016 (Т-1 а. с. 32-34) та фото додатки пошкодження автомобіля застосовані експертом. Підстав ставити під сумнів даний доказ суд не має. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ч.3 ст.61\~ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд критично ставиться до посилань відповідача-2 як на доказ на те, що ДТП сталась з порушенням водієм [PERSON] правил дорожнього руху, що знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною шкодою, що підтверджується висновком експертного дослідження ДНДЕКЦ №18/10.1-8.8 від 27.01.2017 року та висновком експертного автотехнічого дослідження № 06/17 від 10.04.2017 року, оскільки Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року у справі №202/2056/17 (провадження 33/774/537/17), що набрала законної сили, такі посилання [PERSON] визнано необґрунтованими, такими що зводяться до переоцінки доказів; висновок експертного автотехнічого дослідження № 06/17 від 10.04.2017 року визнано не обґрунтованим, оскільки сама заява на проведення дослідження не має підпису, так сам як не має підпису схем додаткового огляду ДТП від 03.04.2017 року, огляд проведено до моменту звернення до експерта та складання заяви, окрім того не доведено з яких джерел взято експертом вихідні дані для проведення дослідження. Також, зазначеною постановою апеляційного суду, встановлено законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції про відсутність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Що стосується пояснень відповідача-2 поданих на стадії розгляду справи по суті в порядку ст.43 ЦПК Україні, суд зазначає наступне. Відповідно ст. ст. 174,\~178 ЦПК України\~відповідач-2 скористався своїм процесуальним правом та направив суду відзив на позовну заяву у встановлені законом строки, із викладенням своїх заперечень та обґрунтувань проти позову. Пунктом 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати докази, яке (право) у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом,\~не приховувати докази. Положеннями статті 174 ЦПК України, закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд зазначає, що пояснення зводяться до переоцінки доказів у раніше наданому відповідачем-2 відзиві на позовну заяву та по суті жодним чином не впливають на результат вирішення справи по суті. Згідно із ст.\~22\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» №\~1961-IV\~від 01.07.2004\~року у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи . У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 12.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~встановлено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Згідно розрахунку страхового відшкодування, який наданий ПрАТ «СК «Уніка», страхове відшкодування розраховано наступним чином: відповідно до Поліса АІ/9552505, страхова сума (ліміт відповідальності) за заподіяну шкоду майну становить 100000,00 грн., франшиза 1000,00 грн. 31.07.2017 року позивачу-2 - [PERSON] , сплачено страхове відшкодування в розмірі страхової суми на одного потерпілого 99000,00 грн. шляхом перерахування готівкових коштів на розрахунковий розрахунок (100000,00 грн. мінус франшиза 1000,00 грн.) (Т-1 а. с. 96-98). Згідно долученої позивачами до матеріалів справи роздруківки транзакцій за карткою позивача-2, сплачене страхове відшкодування склало 98505,0 грн. без ПДВ (Т-1 а. с. 11). Таким чином, різниця між страховим відшкодуванням, яке сплачено позивачу-2 страховою компанією, та фактично спричиненими збитками завданими її автомобілю складає (336\~866,08 98505,00 = 238\~361,08) 238\~361,08 грн. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із ст. 1192\~ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таке деліктне правовідношення виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. ст. 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП майну третьої особи. Приписи ст. 29 та п. 32.7 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Приймаючи до уваги, що розміру страхового відшкодування, яке було сплачено позивачу-2 для ремонту автомобіля недостатньо, суд вважає необхідним стягнути з відповідача-2 на користь [PERSON] завдану матеріальну шкоду в сумі 238\~361,08 грн. Щодо відшкодування відповідачами моральної шкоди. За загальним розумінням, моральна шкода полягає у втратах немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із ст.\~23\~ЦК України моральна шкода може полягати, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особі. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 4 означеної постанови передбачається, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Моральна\~шкода\~відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна\~шкода\~відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Законом не визначено, якими доказами доводити моральну шкоду. Це може бути довідка психолога, або висновок психологічного дослідження, або показання свідків чи інші докази. Проте, позивачі заявили про стягнення моральної шкоди не надавши жодних доказів на її підтвердження, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині з відповідача-2. Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до правового висновку, до якого дійшла колегія суддів ВС/ВП у постанові від 14.12.2021 прийнятій за результатами розгляду справи № 147/66/17, страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на те, що позивач просить стягнути моральну шкоду, розмір якої не перевищує визначений страховим полісом (Договором) ліміт відповідальності і враховуючи те, що вона стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно зі ст.23 ЗУ № 1961-IV), відшкодування не може бути проведено за рахунок відповідача-1. Позивач також просить суд вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на його користь витрати, пов`язані із розглядом судової справи, а саме повернути сплачений судовий збір у розмірі 2383 грн. 61 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~\~ Суд вважає на необхідне стягнути з відповідача-2 на користь позивача-2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог документально підтверджені судові витрати, що становлять 2383 грн. 61 коп.

Outcome: partial