Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

[PERSON] 12.11.2020 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя та про стягнення грошової компенсації. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.2012 року, який був розірваний рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.01.2020 року. У період шлюбу за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль Ford Focus C-Max, 2005 року випуску, який зареєстровано 17.01.2019р. за [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] мала намір визнати вказаний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за собою право власності на 1/2 частину автомобіля, однак звернувшись до адвоката дізналася, що [PERSON] 10.06.2020р., без відома та дозволу [PERSON] продав вказаний автомобіль іншій особі. Такі дії відповідача [PERSON] розцінює як намагання уникнути розподілу спільного майна подружжя. Зважаючи на те, що спірний автомобіль відчужено та перебуває у власності третіх осіб, тому до складу спільної сумісної власності входять кошти, одержані від його відчуження. При цьому позивач наполягає, що виходячи із аналізу оголошень про продаж аналогічного автомобіля з аналогічними характеристиками, то можна припустити, що вартість відчуженого відповідачем автомобіля становить у середньому 160\~178 грн, із яких позивач згідна на присудження їй відшкодування в розмірі 80\~089 грн, виходячи з її права на 1/2 частку у праві власності на спірний автомобіль. 22.01.2021 року [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про розподіл майна подружжя. Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.06.2012 року, який був розірваний рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.01.2020 року. За час спільного проживання у них народилася дочка [PERSON] [INFO] . У період шлюбу та спільного проживання сторонами було придбано майно, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а саме: шафа-купе, вартістю 10\~000 грн; передпокій, вартістю 2500 грн; морозильна камера, вартістю 1500 грн; холодильник «Snaige», ваотістю 5000 грн; мікрохвильова піч «Liberton», вартістю 1500 грн; навісна кухня, вартістю 20\~000 грн; набір меблів спальня (ліжко, матрац, тумбочка, комод), вартістю 18\~000 грн; пральна машина LG, вартістю 5000 грн; кухонний куточок та стіл на кухні, вартістю 6000 грн; тумба та комод, вартістю 2500 грн; телевізор Tompson, вартістю 4000 грн; кутова шафа, вартістю 1500 грн. Загалом вартість спільно нажитого майна складає 77\~500 грн, яке перебуває у користуванні [PERSON] . Крім того, за час спільного проживання із [PERSON] за рахунок спільних коштів було відкрито депозитний рахунок на ім`я [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» та станом на час припинення шлюбних відносин на рахунку залишилися кошти в сумі 130\~000 грн, які за повідомленням відповідача вона зняла із рахунку та використовує на власні потреби. [PERSON] у зустрічному позові вказує, що сторони під час припинення шлюбних відносин дійшли усної домовленості про те, що автомобіль Ford Focus C-Max, 2005 року випуску, залишається у власності [PERSON] , а квартира, яка була придбана сторонами під час шлюбу була подарована спільній дочці [PERSON] із усіма речами, які знаходяться в ній. Отже позовні вимоги [PERSON] до нього про стягнення половини вартості автомобіля є безпідставними. Зазначене [PERSON] майно залишилося в квартирі, якою фактично користується [PERSON] , а тому позивач просить залишити вказані речі у власності відповідача, погодився зменшити свою частку у спільному майні, та стягнути із неї половину вартості коштів, які знаходилися на депозитному рахунку, що складає 65\~000 грн, а також стягнути 65\~000 грн, в якості компенсації за речі, які залишаються у користуванні відповідача по справі. 14.04.2021 року [PERSON] подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій вказала, що в період шлюбу, а саме 08.11.2019р. за спільні кошти подружжя було придбано м`який кут, вартістю 42\~000 грн, який [PERSON] після розірвання шлюбу забрав собі. Оскільки вказаний м`який кут придбаний сторонами в період шлюбу за спільні кошти подружжя, останній належить сторонам на праві спільної сумісної власності, однак, в той же час вказаний м`який кут є неподільною річчю та перебуває у фактичному користуванні [PERSON] , а тому єдиним належним способом захисту прав [PERSON] є стягнення з [PERSON] на її користь вартості 1/2 частини вартості м`якого кута. За таких підстав [PERSON] просить визнати автомобіль Ford Focus C-Max, 2005 року випуску, та м`який кут, придбаний 08.11.2019р., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з [PERSON] 1/2 частину вартості вказаного майна, що разом становить 101\~089 грн. 14.04.2021р. [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому проти задоволення зустрічного позову заперечувала повністю. [PERSON] вказує, що шлюб між сторонами існував з 15.06.2012р. по 20.01.2020 р., однак зазначене [PERSON] майно, окрім пральної машини, придбано або до реєстрації шлюбу, або після розірвання шлюбу, що стверджується доданими до відзиву товарними чеками чи накладними. Крім того, додані до відзиву чеки та накладні вказують, що вартість вказаного майна зовсім інша ніж та, яка вказана [PERSON] . Таким чином вказані речі придбані не під час шлюбу та не можуть бути визнані об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пральна машина LG була придбана 30.10.2012р., а її вартість становить 2700 грн, що стверджується доданим до матеріалів справи товарним чеком. Що стосується коштів на депозитному рахунку, про які вказує [PERSON] , то останні [PERSON] були зняті 03.11.2019р. під час шлюбу та витрачені на потреби сім`ї. Зокрема [PERSON] не вказує, що саме за ці кошти здійснювався ремонт придбаного сторонами автомобіля, купувалися продукти харчування, медикаменти, одяг та взуття. Також саме за ці кошти був придбаний м`який кут, вартістю 42\~000 грн, який [PERSON] у подальшому забрав собі. Таким чином вказані кошти були витрачені на потреби сім`ї за згодою та з відома [PERSON] . Зазначені вище обставини свідчать про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. [PERSON] відзив на позовну заяву [PERSON] не подав. Ухвалою суду від 18.05.2021р. зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду із позовною заявою [PERSON] , змінено судовий розгляд по суті, призначено підготовче засідання. У підготовчому засіданні [PERSON] від заявленого нею клопотання про призначення судової авто-товарознавчої експертизи автомобіля Ford Focus C-Max, 2005 року випуску, відмовилася вказуючи на те, що матеріали справи містять достатньо доказів середньої ринкової вартості вказаного автомобіля. У судовому засіданні [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала повністю вказуючи при цьому, що вказаний у позовній заяві автомобіль був придбаний в період шлюбу за спільні кошти, ремонтувався та обслуговувався також за спільні кошти. Після розірвання шлюбу [PERSON] без її відома та згоди продав вказаний автомобіль своїй матері, що свідчить про намагання останнього приховати вказане майно подружжя. М`який кут також був придбаний сторонами в період шлюбу за спільні кошти, однак [PERSON] забрав його собі. Таким чином вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, а належним способом захисту її прав буде стягнення із [PERSON] половини вартості вказаного майна. Наполягала, що свідки, який [PERSON] , допитані в судовому засіданні є його друзями або знайомим, що вказує на необ`єктивність їх свідчень. Щодо зустрічних позовних вимог вказує, що [PERSON] не надав жодного доказу, які б підтвердили вартість заявлених ним речей чи періоду коли вони були придбані. Щодо коштів, які були зняті із рахунку банку, то в період шлюбу жодних депозитів сторони не відкривали, мали кошти на рахунку, які були витрачені на потреби сім`ї, про що [PERSON] достеменно знав, оскільки такі кошти витрачалися за його безпосередньої участі. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги [PERSON] заперечував, зустрічний позов підтримав повністю вказуючи, що за його особисті кошти був придбаний вказаний автомобіль та він розпорядився ним згідно усної домовленості, яка існувала між ним та [PERSON] , за якою придбана квартира зареєстрована за їх спільною дочкою, а автомобіль належить йому. Вказував, що подані [PERSON] чеки вартості майна є несправжніми, а надані чеки на підтвердження ремонту автомобіля підписані особою, яка їх безпосередньо не продає. Про зняття коштів з депозиту та їх витрачання йому невідомо, вказані кошти є спільним майном подружжя, однак [PERSON] витратила їх за власним розсудом, а тому належним способом його захисту буде стягнення половини суми коштів, які знаходилися на депозитному рахунку. Представник [PERSON] адвокат Побиванець Ю.В. проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, зустрічний позов підтримав повністю вказуючи, що при розірванні шлюбу між сторонами було досягнуто усної згоди про поділ майна подружжя, за якою автомобіль, що належить [PERSON] залишається у його власності, а придбана подружжям квартира буде оформлена на дочку сторін по справі. Сторони з листопада 2019р. не проживали однією сім`єю, а тому кошти за проданий автомобіль отримані [PERSON] поза шлюбом, разом із тим, кошти, які знаходилися на депозитному рахунку в банку в сумі 130\~000 грн були зняті [PERSON] 03.11.2019р. та використані нею на власний розсуд. Вартість автомобіля [PERSON] визначена неналежно, а додані до матеріалів справи чеки та накладні, які нібито підтверджують час придбання та вартість придбаного майна, є неналежними доказами, оскільки допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили факту видання таких накладних та чеків. У квартирі залишились речі та меблі, що купувались сторонами в період шлюбу, а тому залишення цих речей у власності [PERSON] буде взаєморозрахунком за витрачені [PERSON] кошти. В свою чергу із [PERSON] необхідно стягнути половину витрачених нею спільно накопичених коштів у розмірі 65\~000 грн. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є фізичною особою-підприємцем, займається продажем запчастин до автомобілів. Ремонтні роботи не виконує. Вказує, що печатка на чеках щодо придбання запчастин до автомобіля Ford Focus C-Max належить йому, однак почерк не його. У нього продавця немає, товар реалізовує сам, однак вказані чеки він не видавав. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він знає [PERSON] , працює з його матір`ю. Має вантажний автомобіль та неодноразово перевозив йому меблі, зокрема великий диван. Коли саме він перевозив вже не пам`ятає, зі слів [PERSON] вартість дивану становила 4000 чи 5000 грн. Перевозив диван не у 2019році, а значно пізніше, років вісім тому. Якого кольору диван уже не пам`ятає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він є знайомим [PERSON] , допомагав йому спускати диван з квартири, де проживали сторони, щоб відвезти його до батьків [PERSON] . [PERSON] купували, коли подружжя проживало разом, вартість дивану йому невідома. Придбаний приблизно за сім років до того, як вони виносили його із квартири. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що диван на фото схожий на той, що у нього придбала [PERSON] близько 3 чи 5 років тому. Чек, що посвідчує вартість вказаного дивану на суму 42\~000 грн схожий на його, хто давав кошти за вказаний диван вже не пам`ятає. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши заявлених сторонами свідків, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Незалежно від того, що один з них не мав самостійного заробітку з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо). Тобто кожна річ, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Так, відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю одного з подружжя є: майно, набуте до шлюбу; майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута внаслідок приватизації, що перебувала у її/його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана з земель державної і комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є також речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів. Сюди також відносяться премії, нагороди, які хтось з подружжя одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату чи пошкодження речі, яка їй/йому належала, а також як відшкодування завданої їй/йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею/ним за обов`язковим особистим страхуванням. А також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Слід зауважити, що чинне законодавство не містить чіткого переліку або визначення речей індивідуального користування. Як правило, до них відносять одяг, парфуми, косметичні засоби, аксесуари, прикраси, засоби особистої гігієни тощо. Тобто речі, які кожен з подружжя особисто використовує повсякденно або регулярно. Поняття «коштовності» є оціночним і коли поділ майна подружжя відбувається в судовому порядку, суд має вирішувати у кожному конкретному випадку, чи є річ коштовною. Також суд може визнати за другим подружжям право на частку премії, нагороди, які він/вона одержали за особисті досягнення, якщо буде встановлено, що він своїми діями (веденням домашнього господарства, вихованням дітей тощо) сприяв її одержанню. Ці всі обставини повинні підтверджуватися доказами, а отже, джерело походження коштів на придбання спірного майна має бути повністю розкрите. Наприклад, суду слід надати договір купівлі-продажу майна, яке належало одному з подружжя до реєстрації шлюбу та було продане в подальшому для придбання іншого майна або реєстрації підприємства. А також виписку з банківського рахунку, яка підтверджує наявність коштів на момент купівлі та їх рух. Визначаючи майно спільною сумісною власністю подружжя, суди встановлюють не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й джерело набуття. Тобто чи були вкладені спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя на його придбання. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності. Це - особиста приватна власність того, за особисті кошти якого воно придбане. Якщо хтось з подружжя не підтвердить, що річ купили на особисті кошти, презумпція права спільної сумісної власності залишиться непохитною. Тягар доказування обставин покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Пунктами 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11\~передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 1,\~5\~ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Судом встановлено наступні обставини. Як вбачається з копії рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20.01.2020р., між [PERSON] та [PERSON] 15.06.2012 р. зареєстровано шлюб, який вказаним рішенням суду розірвано. Судове рішення набрало законної сили 20.02.2020 року. Отже, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 15.06.2012 року по 20.02.2020 року. Як вбачається з відповіді територіального сервісного центру №7141 РСЦ ГСЦ в Черкаській області, за [PERSON] із 17.01.2019 по 10.06.2020р. на підставі вантажно-митної декларації був зареєстрований транспортний засіб Ford Focus C-Max, 2005 року випуску, який 10.06.2020р. перереєстровано на іншу особу. Відповідно до договору купівлі-продажу 7145/2020/2038618 транспортного засобу від 10.06.2020р. складеному в територіальному сервісному центрі № 7145 [PERSON] передав у власність [PERSON] автомобіль Ford Focus C-Max, 2005 року випуску, вартість якого склала 143\~242 грн. Відповідно до накладної від 08.11.2019р. сторонами придбаний м`який кут вартістю 42\~000 грн. За повідомленням [PERSON] шафа-купе виготовлялась під замовлення. Матеріали для виготовлення шафи купе придбані 13 листопада 2020 року та 16 листопада 2020 року, тобто після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , що стверджуються рахунком на оплату по замовленню №48748 від 13 листопада 2020 року, рахунком на оплату по замовленню №48673 від 13 листопада 2020 року, рахунком на оплату по замовленню №49097 від 16 листопада 2020 року. Передпокій вартістю 2 600 грн, комод вартістю 1800 грн, кутова шафа вартістю 1400 грн придбано 10 жовтня 2020 року, тобто після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються накладною від 10 жовтня 2020 року. Морозильна камера вартістю 2300 грн придбана 18 липня 2008 року, тобто до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються товарним чеком №101 від 18 липня 2008 року та гарантійним талоном від 18 липня 2008 року. Холодильник «Snaige» вартістю 2300 грн придбаний 18 липня 2008 року, тобто до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються товарним чеком №100 від 18 липня 2008 року та гарантійним талоном від 18 липня 2008 року. Мікрохвильова піч «LіЬеrton» вартістю 4149 грн придбана 15 квітня 2020 року, тобто після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються фіскальним чеком від 15 квітня 2020 року. Навісна кухня вартістю 5400 грн, стіл кухонний вартістю 1500 грн, куточок кухонний вартістю 1300 грн, придбані 20 травня 2020 року, тобто після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються накладною від 20 травня 2020 року. Ліжко, вартістю 3700 грн, матрац ортопедичний, вартістю 3000 грн, комод вартістю 1500 грн, прикроватна тумбочка, вартістю 600 грн придбані 14 серпня 2020 року, тобто після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються накладною від 14 серпня 2020 року. Пральна машина LG вартістю 2700 грн придбана 30 жовтня 2012 року, тобто під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються товарним чеком від 30 жовтня 2012 року та гарантійним талоном від 30 жовтня 2012 року. Телевізор Тompson вартістю 3700 грн придбано 02 березня 2010 року, тобто до укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Дані обставини підтверджуються товарним чеком від 02 березня 2010 року. Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» від 04.03.2021р. за № 6CM48OQOG7VRI9A, [PERSON] закрила рахунок, який був відкритий за угодою від 23.10.2017р., дата закриття 03.11.2019р., сума виплати 130\~000.16 грн. Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 04.04.2023р. за №20.1.0.0.0/7-230404/15417 в 2019 році на ім`я клієнта [PERSON] не відкривались депозитні рахунки. Вирішуючи спір по суті суд приходить до наступних висновків. Щодо позовних вимог [PERSON] . У силу приписів\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебуваючи у шлюбі придбали автомобіль Ford Focus C-Max, 2005 року випуску, який 17.01.2019р. було зареєстровано за [PERSON] .. У судовому засіданні [PERSON] та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що вказаний автомобіль був придбаний за особисті кошти позивача. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач не спростував презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та на підставі наданих доказів, суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі, джерела походження коштів відповідачем для придбання вказаного автомобіля не розкриті, а отже в силу вказаної презумпції вважається, що придбане за їх спільні кошти. З таких обставин суд приходить до висновку, що вказаний транспортний засіб був набутий подружжям під час шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такий самий режим майна стосується і м`якого кута, придбаного позивачем та відповідачем в період шлюбу. При цьому суд зауважує, що [PERSON] не заперечував факту придбання м`якого кута в період шлюбу, не надав доказів щодо придбання вказаного майна за особисті кошти, не заперечував факту, що він забрав вказаний м`який кут та користується ним одноособово. Отже, вказане майно було набуто подружжям під час шлюбу, а тому, в силу вказаної презумпції спільності\~майна подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, то таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на те іншого з подружжя. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого. Відповідна правова позиція знайшла своє відображення у рішенні Верховного Суду в рамках розгляду цивільної справи №544/856/20. Отже судом встановлено, що м`який кут, який знаходиться у фактичному користуванні [PERSON] , належить подружжю на праві спільної сумісної власності, останній є неподільною річчю, а тому [PERSON] правомірно вимагає стягнення із [PERSON] 1/2 частини вартості м`якого кута. [PERSON] заперечує вартість м`якого кута в 42\~000 грн, однак достатніх доказів на спростування доводів позивача суду не надав. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження вартості вказаного м`якого кута [PERSON] надана накладна від 08.11.2019р., належність якої підтверджується також поясненнями свідка [PERSON] , який здійснював його продаж, підтвердив можливу вартість такого м`якого кута та схожість його почерку на вказаній накладній. У свою чергу суд відноситься критично до пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , які лише допомагали [PERSON] перевозити вказаний м`який кут, не були присутніми при його придбанні, не повідомили суду коли, як та за яких обставин був придбаний вказаний м`який кут, хто був покупцем, тощо. Що стосується стягнення грошової компенсації в розмірі 1/2 вартості вказаного автомобіля, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що вказаний автомобіль відповідачем було відчужено на користь третьої особи без згоди на те позивача та не в інтересах сім`ї, оскільки на момент вчинення даного правочину, між сторонами шлюбні відносини були припинені. Відповідно до ч.6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові № 504/1126/19 від 11.02.2022 року висловлену правову позицію, згідно якої\~«частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини,що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України. Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України. На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю». З огляду на викладене, з урахуванням того, що відчуження відповідачем рухомого майна, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя було здійснено без згоди позивача як співвласника такого майна, суд дійшов висновку про порушення прав позивача, які, з урахуванням добросовісності набувача такого майна (контрагента за договором купівлі-продажу), підлягають захисту шляхом стягнення компенсації вартості його частки в праві спільної сумісної власності. Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості його частки в транспортному засобі. Однак, розрахунок суми компенсації вартості автомобіля, який наведений [PERSON] є неналежним, оскільки ґрунтується на припущенні, виходячи із цін на автомобілі, що вказані на сайті з продажу автомобілів. Такий розрахунок є необґрунтованим, оскільки залежить від багатьох факторів, зокрема технічного стану автомобіля, його комплектації, країни походження, тощо. Враховуючи, що жодною із сторін не заявлено клопотання про проведення відповідної експертизи для визначення вартості вказаного автомобіля, суд вважає за можливе визначити вартість автомобіля за ціною, яка визначалась експертом сервісного центру 7145, а саме 143\~242 гр., оскільки остання жодною із сторін не оспорена та не заперечується. З урахуванням викладеного та беручи до уваги положення\~ст. 70 СК України, суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя. Підводячи підсумок,\~суд вважає,\~що позовні\~вимоги \~ [PERSON] \~до \~ [PERSON] \~про стягнення\~грошової компенсації\~в розмірі\~1/2\~вартості майна,\~що є\~спільною сумісною\~власністю належить\~задовольнити частково. Щодо позовних вимог [PERSON] . У своїй позовній заяві [PERSON] просить виділити [PERSON] із спільного майна подружжя спільно нажите майно, загальною вартістю 77\~500 грн, натомість стягнути із [PERSON] грошову компенсацію вартості спільного майна подружжя у розмірі 65\~000 грн, а також половину коштів, що знаходились на депозитному рахунку в АТ КБ «Приватбанк», відкритого на ім`я [PERSON] в сумі 65 000 грн, а разом 130\~000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що\~ доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~ Ці дані встановлюються такими засобами:\~ 1) письмовими, речовими і електронними доказами;\~ 2) висновками експертів;\~ 3) показаннями свідків. Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Звертаючись до суду із зустрічним позовом позивач вказує, що вищевказане майно було придбано сторонами в період шлюбу. Однак останнім не надано належних доказів на підтвердження факту придбання такого майна подружжям, в період шлюбу та за спільні кошти. Навпаки [PERSON] надані суду зазначені вище накладні та чеки, які свідчать про придбання заявленого [PERSON] майна, окрім пральної машини LG, не за час шлюбу, при цьому вказані чеки вказують і вартість заявленого майна, яка є відмінною від вартості, що вказана [PERSON] . Незгода із вказаними чеками та накладними, які надані [PERSON] не може свідчити про неналежність поданих доказів та зводиться [PERSON] до припущення, що останні є підробленими. Однак жодних доказів таких тверджень матеріали справи не містять, жодних клопотань про проведення експертиз для визначення вартості майна чи факту підробки вказаних накладних та чеків [PERSON] заявлено не було. А тому, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вказаних вимог за їх необґрунтованістю. Що стосується пральної машини LG, за повідомленням [PERSON] остання придбана 30.10.2012р. та її вартість на момент придбання становила 2700 грн, що стверджується товарним чеком та гарантійним талоном, які додані до відзиву. Отже вказана пральна машина придбана в період шлюбу, жодна із сторін не заявляє її особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане, а тому на неї поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Однак, [PERSON] не погоджувався із вартістю пральної машини, яка заявлена [PERSON] , не просив здійснити розподіл такого майна із визначенням частки та стягнути матеріальну компенсацію вартості саме його частки вказаного майна. Жодних доказів вартості такої машини у розмірі, яка ним заявлена суду не надав, про проведення експертизи суд не просив. При цьому суд здійснює розгляд справи в межах заявлених позовних вимог, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у\~статті 16 ЦК України. Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право. Що стосується доводів [PERSON] про спільні кошти подружжя, які знаходилися на рахунку відкритому на [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 130\~000 грн, та їх поділ, суд зауважує наступне. Як уже зазначалося кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1\~ст. 81 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19)). У своєму зустрічному позові та під час розгляду справи в суді [PERSON] вказував на існування депозитного рахунку, на який сторони переказували кошти, які є спільним майном подружжя. Однак із вказаної вище довідки АТ КБ «Приватбанк» від 04.04.2023р. вбачається, що жодного депозитного рахунку на ім`я [PERSON] в 2019р. не відривалося, згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 12.06.2020р. [PERSON] мала депозитний рахунок, відкритий 05.10.2012р., однак на останньому кошти відсутні. Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанку» від 04.03.2021р. [PERSON] закрила особовий рахунок 03.11.2019р., сума виплати склала 130\~000.16 грн. [PERSON] визнала факт зняття вказаної суми коштів, однак наполягала, що останні були витрачені на потреби сім`ї, за них придбано меблі, продукти харчування, дитячий одяг, здійснювались витрати на запасні частини до придбаного автомобіля. Таким чином судом встановлено, що вказані кошти були зняті в період перебування сторін у шлюбних відносинах, при цьому джерела походження вказаних коштів суду не розкриті. Матеріали справи містять документально підтверджені витрати, зокрема придбання й м`якого кута 08.11.2019р., які були понесені сторонами в шлюбі, в інтересах сім`ї та за взаємною згодою після зняття залишку коштів із вказаного рахунку. Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Отже позивачем не доведено, що згадані кошти [PERSON] було знято та витрачено не на потреби сім`ї та без його відома, а тому й не доведено порушення його прав щодо розпорядження вказаним майном. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що вказані кошти привласнені чи витрачені [PERSON] не в інтересах сім`ї позивачем не надано, а тому суд не вбачає підстав для задоволення його вимог про стягнення з відповідача на його користь половину витраченої суми. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року). За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові\~ на позивача. Таким чином, оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю, суд залишає витрати по оплаті судового збору за позивачами за зустрічним позовом. Судовий збір, сплачений [PERSON] за подання позовної заяви, який сплачений нею у загальному розмірі 1050.80 грн, підлягає стягненню із [PERSON] пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: partial