Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-02 00:00:00

У лютому 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (надалі за текстом - позивач) звернулося до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані співвідповідачі), про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 12.06.2008 між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» (попередня назва - ВАТ «Комерційний банк «Експобанк») та відповідачем 1 укладено договір кредиту № ФА-01/08, а також, між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» та відповідачем 2 укладено договір поруки, за яким останній поручився за належне виконання відповідачем 1 своїх зобов`язань за кредитом. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору відповідачем 1, ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 по справі № 2-2146/11 позов було задоволено, стягнуто солідарно зі співвідповідачів на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» заборгованість за договором кредиту № ФА-01/08 від 12.06.2008 в розмірі 449 707, 35 грн, судовий збір в розмірі 170 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120 грн, витрати на відправлення повісток у розмірі 101,98 грн. Загальна сума заборгованості відповідно до Рішення суду складає 451 629,33 грн. Відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 06.03.2018р., укладеного між ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» та позивачем, первісний кредитор відступив на користь позивача право вимоги за кредитним договором, разом з усіма додатками до нього (у т.ч. графіками здійснення платежів) та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є його невід`ємними частинами. У зв`язку з тим, що Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 по справі № 2-2146/11 не виконується, позивач просить суд стягнути зі співвідповідачів три проценти річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 40 683,76 грн, а також інфляційні втрати за весь час прострочення у розмірі 85 809,68 грн. Позивач розраховує відсоток річних та інфляційні нарахування в межах періоду загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України з 10.02.2019 по 10.02.2022. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 по справі № 2-2146/11 задоволено позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», стягнуто солідарно з співвідповідачів на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» заборгованість за договором кредиту № ФА-01/08 від 12.06.2008 в розмірі 449 707, 35 грн, судовий збір в розмірі 170 грн, витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді в розмірі 120 грн, витрати на відправлення повісток у розмірі 101,98 грн. Загальна сума заборгованості відповідно до Рішення суду складає 451 629,33 грн (а.с. ). Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.06.2019 по справі № 2-2146/11 було замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання Рішення від 21.11.2011 року по цивільній справі 2-2146/11. Таким чином на підставі Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 р. по справі № 2-2146/11 у співвідповідачів виникло зобов`язання перед ПАТ «Комерційний банк «Експобанк», а в подальшому, після заміни сторони у виконавчому листі, перед позивачем, сплатити грошові кошти. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За правилами ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У пункті 45 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У Постанові Верховного Суду від 06.08.2018р. по справі №361/7939/2015ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). З огляду на викладені висновки Верховного Суду, які відповідно ч.4 ст.263 ЦПК України враховуються судом щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення у вигляді сплати штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України. Судом встановлено, що вищевказане рішення суду співвідповідачі не виконали, заборгованість не сплачена, фактів протилежного, останніми жодним чином спростовано не було. Згідно статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у Постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18. В свою чергу, щодо строків позовної давності при застосуванні ст.625 ЦК України, висловилась Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 08.11.2019р. у справі №127/15672/16-ц, зокрема: «Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу)». Згідно статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такий правовий висновок міститься, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Таким чином, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Позивач зазначає, що прострочення виконання грошового зобов`язання співвідповідачами порушує його майнові права та інтереси, а тому, з співвідповідачів на його користь підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми боргу за період з 10.02.2019 по 10.02.2022. Враховуючи, що співвідповідачами не виконується Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21.07.2011 р. по справі № 2-2146/11 , яким вже була захищена вимога кредитора, позивач не позбавлений права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум за невиконання останніми судового рішення, яке набрало законної сили, суд погоджується з розрахунком наданим позивачем та вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з співвідповідачів на його користь 3 відсотків у розмірі 63 523,81 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Позивач зазначає, що у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання з співвідповідачів на його користь підлягає сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в межах періоду загального строку позовної давності з 10.02.2019 р. по 10.02.2022 р. Перевіривши правильність розрахунку інфляційних втрат, наведеного позивачем, суд погоджується з розрахунком, який відповідає вимогам закону, а тому вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у сумі 85 809,68 грн, підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є достовірними та обґрунтованими, позовні вимоги підтверджені належними та допустимими письмовими доказами і вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved