Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві посилалась на те, що протягом 2013-2015 років гр. [PERSON] , [INFO] , шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами сім`ї [PERSON] у сумі понад 10,500 (десять тисяч п`ятсот) доларів США. 08.08.2015 слідчим відділенням Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області було порушено кримінальне провадження № 12015170300001109 за ознаками злочину передбачено ч.ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України. 23.05.2016 Полтавським РВ УМВС України за вих. № 7224/115/104/2016 позивачу було надано довідку, що потерпілій [PERSON] завдано матеріальних збитків на загальну суму 10 000 (десять тисяч) доларів США на які гр. [PERSON] придбав 300 Біткоїнів. 300 Біткоїнів, придбані за грошові кошти сім`ї [PERSON] , станом на 06.10.2023 їй не повернуто, чим завдано матеріальних збитків на суму понад 299 090 100 грн. (двісті дев`яносто дев`ять мільйонів дев`яносто тисяч сто гривень 00 копійок). 07.12.2016 Полтавським ВП Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області за вих. № 16295/115/104-2016 [PERSON] було надано довідку та визнано потерпілою стороною з завданням матеріальних збитків сім`ї [PERSON] на загальну суму 10 500 (десять тисяч п`ятсот) доларів США, на які гр. [PERSON] придбав 300 Біткоїнів. Вироком Полтавського районного суду від 20.09.2023 р. у справі № 545/3264/20 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 190 КК України гр. [PERSON] визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Системна відкрита бездіяльність органу досудового розслідування підтверджується нижчевикладеними доказами та фактами, які підтверджені рішеннями судів та відповідними листами, адже [PERSON] відстоювала свої порушені права та інтереси у судах та направляла велику кількість заяв, щодо бездіяльності працівників поліції та прокуратури, щодо порушення розумних строків досудового розслідування, адже жодного належного заходу реагування не здійснено, що є прямим порушенням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Внаслідок незаконних, протиправних дій та бездіяльності працівників поліції та прокуратури, обвинувачений гр. [PERSON] уник кримінальної відповідальності. А позивачу не відшкодовано матеріальні збитки на суму понад 10500 (десять тисяч п`ятсот) доларів США та не повернуто 300 Біткоїнів, станом на 06.10.2023. Тому внаслідок бездіяльності процесуальних прокурорів Полтавської окружної прокуратури [PERSON] завдано матеріальних збитків в розмірі 7 641 300 (сім мільйонів шістсот сорок одна тисяча триста) Євро, що підтверджено сайтом Мінфін розміщеного за адресою https://minfin.com.ua/currency/crypto/bitcoin/ станом на 06.10.2023р., що є еквівалентом 300 Біткоїнів, придбаних за кошти сім`ї [PERSON] та не повернуті станом на 06.10.2023. На прокуратуру покладене, зокрема, здійснення нагляду за додержанням законів органами, що проводять досудове слідство. Прокурор здійснює нагляд за додержанням законів органами, що здійснюють досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені Законом України «Про оперативнорозшукову діяльність» та кримінальним процесуальним кодексом України (статті 2, 25 Закону України «Про прокуратуру»). Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури та є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур Але порушене внаслідок вчинення кримінального правопорушення право позивача Державою не захищено. Завдана їй матеріальна шкода не відшкодована. Державою в особі її уповноважених органів, зокрема Офісу Генерального прокурора, не забезпечено її право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Протиправними діями відповідачів позивачу була не тільки значної матеріальної, але і значної моральної шкоди. Тому позивач просила суд задовольнити позов в повному обсязі з урахуванням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування завданої їй внаслідок системної бездіяльності прокуратури моральної шкоди 299 090 100 грн. (двісті дев`яносто дев`ять мільйонів дев`яносто тисяч сто гривень 00 копійок). Також просила стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування завданої їй матеріальної шкоди 299 090 100 грн. (двісті дев`яносто дев`ять мільйонів дев`яносто тисяч сто гривень 00 копійок), що є еквівалентом 300 Біткоїнів на суму 7 641 300 (сім мільйонів шістсот сорок одна тисяча триста) Євро, що підтверджено сайтом Мінфін https://minfin.com.ua/currency/crypto/bitcoin/ станом на 06.10.2023р. Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 11 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 106). Відповідач Офіс Генерального Прокурора надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив. Посилався на відсутність підстав для відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди (т. 1 а.с.218-219). Зазначав, що працівниками прокуратури було вжито всіх наданих їм законом повноважень для забезпечення встановлення всіх обставин кримінального провадження. Жодним судовим рішенням не встановлено їх бездіяльності у цьому кримінальному провадженні. Розслідування кримінального провадження було значно ускладнено надходженням чисельних скарг від [PERSON] , [PERSON] на адресу прокуратури області, Полтавської місцевої прокуратури, ГУНП в Полтавській області, слідчих судді в Октябрського районного суду м.Полтави. Оскільки для перевірки доводів скаржників матеріали провадження постійно витребовувались та перевірялись апаратами правоохоронних органів та судом. Крім того, довготривалий судовий розгляд був зумовлений складністю кримінального провадження, а також процесуальною поведінкою його учасників. Так, потерпілі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , чиї показання мають істотне значення для встановлення обставин провадження та забезпечення повного всебічного судового розгляду, жодного разу в судове засідання не з`явились. Також зазначав, що підстави для покладення відповідальності за спричинення матеріальної та моральної шкоди на державу відсутні. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправних дій або бездіяльності службової особи органу державної влади, доказів спричинення їй моральної шкоди. А також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Звернення позивача до різних установ зі скаргами не є доказом завдання їй шкоди, а лише є реалізацією її права. Крім того, належним відповідачем у справі є держава, а не конкретний орган прокуратури, а тому Офіс Генерального Прокурора є неналежним відповідачем у справі. Тому просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. За клопотанням відповідача ухвалою суду від 16 листопада 2023 року відповідачу продовжено строк для подання доказів до 01 грудня 2023 року (т. 2 а.с. 16, 17, 120). Також ухвалою суду від 16 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача Офісу Генерального прокурора про закриття провадження у справі (т. 2 а.с. 14). Інші заяви або клопотання учасниками справи суду не подавалися. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Офісу Генерального Прокурора України Цибульська М.Л. в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на викладені у відзиві обставини. В задоволенні позову просила відмовити. Відповідач Державна казначейська служба України, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Суд, заслухавши представника відповідача, вивчивши та дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Полтавським районним відділом поліції Полтавського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015170300001109 від 08.08.2015 за ч. ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України за фактом шахрайського заволодіння грошовими коштами декількох осіб, в тому числі [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 23). У кримінальному провадженні неодноразово приймались рішення про закриття вказаного кримінального провадження, які були скасовані. Зокрема, слідчим поліції 22.02.2017 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 05.04.2017 за скаргою [PERSON] постанова слідчого скасована (т. 1 а.с. 93). За результатами розгляду скарги [PERSON] ухвалою слідчого судді від 13.11.2017 встановлено 3-х місячний строк слідства з моменту надходження матеріалів кримінального провадження до Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області (т. 1 а.с. 84). Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.04.2018 за скаргою [PERSON] скасована постанова слідчого від 13.02.2018 про закриття кримінального провадження (т. 1 а.с. 97). За результатами розгляду скарги [PERSON] ухвалою слідчого судді від 23.08.2018 встановлено 2-х місячний строк слідства. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 18.01.2019 за скаргою [PERSON] скасована постанова слідчого від 05.12.2018 про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 98-99). Слідчим поліції 08.05.2019 кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення. За наслідками перевірки законності прийнятого рішення 25.06.2019 постанова слідчого скасована прокурором. За результатами досудового розслідування 30.11.2020 обвинувальний акт щодо [PERSON] за ч. ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України скеровано до Полтавського районного суду для розгляду по суті. Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 20.09.2023 в справі №\~545/3264/20, провадження №\~1-кп/545/20/23, який не набрав законної сили, клопотання захисника обвинуваченого в інтересах обвинуваченого [PERSON] \~про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття провадження за ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України задоволено, [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закривши в цій частині кримінальне провадження. За ст. 190 ч. 4 КК України [PERSON] визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Цивільні позови [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду. Таким чином станом на час розгляду судом позовних вимог [PERSON] кінцеве рішення в кримінальному провадженні, відомості про яке внесене до ЄРДР за № 12015170300001109 від 08.08.2015, законної сили не набрало. Статтею 56 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України\~"Про оперативно-розшукову діяльність",\~"Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю"\~та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відшкодування іншої шкоди, завданої у зв`язку з досудовим розслідуванням, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тому відшкодування іншої, ніж зазначено у вказаному Законі, шкоди регулюється ст. 1176 ЦК України, згідно якої право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Проте, належних та допустисмих доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди незаконними діями держави в особі органів прокуратури, до матеріалів справи позивачем не додано. Так, до справи позивачем додано рішення суду та слідчих суддів, жодним з яких не визнано неправомірними дій або бездіяльності органів прокуратури у кримінальному проваджені №12015170300001109 від 08.08.2015 року. Так само не додано доказів заподіяння позивачу такої шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Статтею 1176 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Положеннями ст. ст. 1173, 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доказування наявності цих умов покладається на позивача, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12, від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012, постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Положення цієї статті передбачають можливість компенсації шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, за рахунок Державного бюджету України виключно у випадках та порядку, передбачених законом. Водночас, на даний час у національному законодавстві відсутній відповідний нормативно-правовий акт, який визначає такий порядок відшкодування шкоди. В ухвалі щодо прийнятності Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, суд зауважив, що: «.. відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у п. 1 ст. 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що воші мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно ст. 1177 ЦК України, як окремо взятої. Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розіиукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Таким чином, положення цього Закону передбачають можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівником правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди суд виходить з положень ч.1 ст. 23 ЦК України, згідно якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а. Зокрема, Верховний Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 55). При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (пункт 57). У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (пункт 90). Згідно з пунктом 6\~статті 3 ЦК України\~справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Тлумачення як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок щодо відшкодування шкоди. Частиною 1\~статті 1167 ЦК України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У\~ст.1173 ЦК України\~закріплене правило про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Позивач вимагає відшкодування їй моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями відповідачів при неефективному здійсненні досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні. Частинами 1, 5 та 6\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але позивачем не надано доказів заподіяння відповідачами позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру. Сам лише факт ухвалення Полтавським окружним адміністративним судом рішень про визнання неправомірними дій органів поліції (але не органів прокуратури), або рішення слідчих суддів Октябрського районного суду м. Полтави про визнання неправомірними дій або бездіяльності слідчих не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачеві моральної шкоди та не звільняє її від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди. Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів спричинення їй моральної шкоди, вини держави в особі її уповноважених органів у заподіянні моральної шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідачів, позовні вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди також не підлягають до задоволення Оскільки згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, належним відповідачем у справі є держава в особі органу, який за твердженням позивача допустив порушення його прав, та яким позивачу завдано шкоди. Тому належним відповідачем в даній справі є Держава в особі її уповноваженого органу Офісу Генерального Прокурора. Але ще одним відповідачем, до якого нею пред`явлено позовні вимоги, позивач вказала Державну казначейську службу України. Проте, Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі. На цю обставину неодноразово звертав увагу Верховний Суд. Так, у Постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)\~Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Тому в задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України необхідно відмовити в повному обсязі, оскільки вона є неналежним відповідачем у справі. На підставі викладеного позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач згідно п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнена, відповідно, при зверненні до суду судовий збір не сплатила, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed