Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

В жовтні 2016 р. позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з ним як батьком дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 16 жовтня 2009 року [PERSON] (далі - Позивач), перебуває у шлюбі з [PERSON] (далі - Відповідачка) (шлюб зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві про що зроблено актовий запис № 798). Від шлюбу з Відповідачкою вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Його дружина до шлюбу з позивачем народила [INFO] дочку [PERSON] , яку позивач виховував як свою дочку. В їх сім`ї вихованням та утриманням дітей повністю займається позивач. Станом на сьогодні з Відповідачкою проживають окремо. Згоди про місце проживання сина вони не дійшли. Позивач вважаю, що син має проживати з ним, оскільки лише він займаюся його гармонійним розвитком, вихованням та утримує його матеріально. Позивач має постійне місце проживання, шкідливих звичок не має. Згідно Консультативного висновку № 16 від 15.02.16 р. Київського міського психоневрологічного диспансеру № 3 при огляді лікарем-психіатром психотичної симптоматики у нього не виявлено. Із довідки МВС Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУ національної поліції в м. Києві вбачається, що станом на 04.02.16 р. [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. На обліку у нарколога не перебуває, офіційно працевлаштований, має стабільний самостійний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Вважає, що в інтересах сина доцільно визначити місце проживання саме з ним. Провадження у справі № 758/12721/16-ц за вищевказаним позовом відкрито ухвалою від 01.12.2016 р. (суддя Роман О.А.). В лютому 2017 р. позивач [PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва із самостійним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з нею як матір`ю дитини. Ухвалою від 18.04.2017 р. відкрито провадження у справі № 758/2245/17 за вищевказаним позовом (суддя Супрун Г.Б.). У травні 2017 р. відповідач подала до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких заперечувала проти задоволення, зазначивши, що з жовтня 2016 р. відповідачка ще сподівалась, що органи опіки і піклування зможуть у досудовому порядку визначитися місцем проживання дитини. Відповідачка боялась нанести судовими процесами додаткову травму дитині і сподівалась, що органи опіки та піклування будуть діяти справедливо, законно та неупереджено. Оскільки стало зрозумілим, що керівник служби захисту дітей діє упереджено в інтересах відповідача, вона вимушена була з січня 2017 р. звертатися зі скаргами на дії служби до контролюючих органів, а саме: до міської служби захисту дітей, до Голови Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, Уповноваженого Президента з прав дитини Кулеби М.М. та Представника Уповноваженого з питань дотримання прав дитини, недискримінації та тендерної рівності А.А. Філіпішиної. Тільки після цього органи опіки та піклування стали діяти відповідно до чинного законодавства. 13.02.2017р. (ще до того, як відповідачу стало відомо про даний позов) вона подала позов до Подільського районного суду м. Києва про визначення місця проживання сина з нею. 30.03.2017р. рішенням органу опіки та піклування надано висновок, яким рекомендовано визначити місце проживання дитини з матір`ю. 27.04.2017р. прийнято рішення про зобов`язання позивача до прийняття остаточного рішення судом про визначення місця проживання дитини надавати матері три рази на тиждень дитину з правом ночувати. Але позивач відмовився виконувати це рішення. Відповідачка категорично заперечує проти незаконних вимог [PERSON] , які є цинічними та бездушними, заявлені з повним ігноруванням інтересів нашого малолітнього сина, та пов`язані виключно з помстою за небажання більше продовжувати з позивачем шлюбні стосунки. Не працюючи, відповідач останні роки весь час звертався за матеріальною допомогою до своєї матері, яка йому не відмовляла. Однак, мабуть, цих грошей йому не вистачало, тому у 2016р. він під виглядом ремонту, відвіз належний відповідачці автомобіль MAZDA 6 2007р., реєстраційний номер [NUMBER] нібито, на СТО і більше не повернув. Вже відомо, що автомобіль було продано, а гроші позивач залишив у себе. У серпні 2016 р. з цього приводу відкрито кримінальне провадження № 12016100070005115. З дня народження сина до 2 жовтня 2016 р (дата неповернення дитини позивачем) їх сім`я разом мешкала у побудованому для відповідачки її батьком [PERSON] приватному будинку за адресою: [ADDRESS] . Останні роки між сторонами по справі склалися неприязні стосунки через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та виховання дітей, через небажання відповідача працювати. Відповідач надав суду копію наказу з місця роботи від 11.03.2013 р. згідно якого він, нібито приступив до виконання обов`язків директора ТОВ «ТОЛА ЛТД», однак він не надав доказів отримання доходів за всі останні роки. Відповідачка працює головним спеціалістом міжнародного департаменту співробітництва: міжнародними організаціями в Міністерстві фінансів України, має сталий та гарний заробіток. Відповідачка не має жодної шкідливої звички, за місцем робот і проживання характеризується лише позитивно, має другу - педагогічну освіту (характеристика з місця роботи та копії дипломів про освіту додаються), знає дві іноземні мови, дуже любить своїх дітей та належним чином піклується про них. За своєю посадою вона кожен рік зобов`язана надавати декларації членів своєї сім`ї про доходи, тому відповідач особисто складав декларації про відсутність доходів, які вона подала за місцем її роботи. Отже, відповідач кілька років не має власного доходу, а тому не міг самостійно матеріально утримувати їх сім`ю. Відповідачка ж постійно працює. Поруч у власному будинку проживають її батьки, які мають власний бізнес, пенсії і весь час також приймають участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дітей. Відповідач зазначає, що 02.10.2016 р. позивач у присутності адвоката та свідка, попросив дозволу взяти дитину для спілкування з ним, що підтверджується його СМС повідомленням, однак фактично викрав дитину. З того час відповідачка нічого не знає про дитину. Відповідач не надає дитині слухавку, стверджує, що син не бажає з нею розмовляти, а також бабусею, дідусем та сестрою, яких він дуже любить. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.11.2017 р. (суддя Супрун Г.Б.) зазначені вище позови об`єднані в одне провадження з присвоєнням реєстраційного номеру справи - № 758/12721/16-ц. У лютому 2018 році відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що з 01.09.2016 року малолітній [PERSON] мав піти до 1 класу. [PERSON] до початку навчального року 2016-2017 подала до школи № 91 документи з метою оформлення [PERSON] у 1 клас. [PERSON] перешкодив дитині піти до школи № 91, про що той давно мріяв. У цій школі він 25.08.2016 р. успішно, з високими результатами пройшов співбесіду, показав себе комунікабельною, веселою, розумною, інтелектуальною дитиною, що підтверджено результатами співбесіди у школі № 91.Дитину не зарахували в школу через скандали, які влаштував [PERSON] та написані ним скарги про не надання згоди на навчання сина у цій школі. 02.10. 2016 року [PERSON] у присутності свідків попросив дозволу взяти сина для спілкування з ним у вихідний день, однак, фактично викрав дитину і до цього часу ні я, ні інші члени нашої родини та будь-хто із наших знайомих дитину не бачили і про його фізичний та психічний стан нам достовірно нічого не відомо. Відповідно до заяви [PERSON] від 12.03.17 року наказом від 14.03.2017 року №126 «Про зарахування» [PERSON] зараховано до 1 класу НВК ШДС «Поділля» з 15.03.2017 року на підставі заяви батька та медичної довідки Таким чином, [PERSON] нехтуючи виконанням батьківського обов`язку щодо забезпечення отримання дитиною загальної освіти подав заяву про зарахування до 1 класу лише у березні місяці 2017 року, тобто наприкінці начального року. Крім того, законодавством чітко передбачено, що заява подається батьками або особами, що їх замінюють. У той же час, [PERSON] не підписувала заяву із проханням про зарахування у 1 клас малолітнього [PERSON] у НВК ШДС «Поділля» і згоду на його навчання у цьому освітньому закладі не давала. Крім того, [PERSON] не надав разом із заявою довідку форми 086-0, як того вимагають чинні нормативні акти. Таким чином, попри імперативні вимоги законодавства щодо порядку прийому дітей до 1 класу [PERSON] їх виконано не було, а директор НВК ШДС «Поділля» сприяла протиправним діям [PERSON] у перешкоджанні дитині отримувати у належний спосіб загальну освіту. Крім того, річні перевірні роботи [PERSON] за 1 клас не виконував. Відповідно до відповіді на адвокатський запит, директорка НВК ШДС «Поділля» зазначила, що із квітня місяця [PERSON] на зв`язок із адміністрацією школи не виходив, довідок про причини відсутності [PERSON] на заняттях у школі не надавав.13.03.2017 р. у школі складено протокол обстеження [PERSON] , у якому зазначено, що дитина знає букви і складає склади, але не з усіма голосними і приголосними. [PERSON] не підготовлена до письма взагалі. З математики вільно орієнтується в межах 20. Обчислює усно елементарні задачі, але нічого не може записати. Хлопчик може навчатися у першому класі (не зазначено, що він може навчатися у першому класі з кінця учбового року). З дня народження і до цього часу [PERSON] перебуває на обліку у дитячій поліклініці Дорожньо-клінічної лікарні №1. Із наданої довідки від 02.11.2017 р. цього лікувального закладу вбачається, що [PERSON] спостерігається у дитячій поліклініці від дня народження, а починаючи з 03 січня 2017 р. по даний час в поліклініку до фахівців відвідувань не було. [PERSON] три роки відвідував дитячий садок у цьому навчально-виховному закладу «Поділля», у якому добре відомо, де спостерігається [PERSON] . Однак, це не завадило директору школи замість передбаченої законодавством форми первинної облікової документації № 086-1/0 «Довідка учня загальноосвітнього навчального закладу про результати обов`язкового медичного профілактичного огляду» перед зарахуванням дитини в перший клас в березні 2017 р. прийняти зовсім іншу видану медичною мережею «Добробут» медичну картку 026/0, у якій не заповнена графа про поліклініку, що обслуговує дитину, зазначені аналізи від березня-квітня 2017 р., а записи щодо огляду спеціалістами від жовтня 2016 р., відсутня інформація щодо щеплень [PERSON] . Належних медичних документів про проходження [PERSON] щорічного Медичного огляду в НВК ШДС «Поділля» немає. До НВК ШДС «Поділля» адвокатами Панкратьєвої В.Д. подавались адвокатські запити з метою отримання інформації про результати навчання [PERSON] у 1 класі, підстави для переведення до 2 класу, результатів його навчання у 1 чверті 2 класу (Додаток №15). У той же час, директоркою НВК ШДС «Поділля» [PERSON] надано відповіді на адвокатські запити, у яких зазначено, що у жовтні 2017 року [PERSON] також більшість учбового часу не відвідував школу. Коли б відповідачка не прийшла до школи, [PERSON] на заняттях не виявлялось. Медичних довідок щодо причин пропуску занять [PERSON], окрім довідки від ТОВ «Віва» від 14.10.17 [PERSON] не надав. У той же час, довідка ТОВ «Віва» є досить сумнівним доказом відсутності [PERSON] у школі з огляду на таке. По-перше, у даній довідці у полі «Діагноз» зазначено: «Диспанкреатизм, кишечная колика, обследование». У той же час, відповідно до списку кодів Десятого перегляду (версія 2007 р.) Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я (відомий як ICD-10 або МКХ-10) такі діагнози як «Диспанкреатизм», «кишечная колика», а тим паче «обследование» відсутні. Тобто те, що лікар приватної клініки вважає за діагноз, є лише симптомом якогось захворювання. Наявність описаних лікарем симптомів натомість є свідченням недбалого ставлення [PERSON] до здоров`я [PERSON] . Зазначені симптоми можуть свідчити про захворювання травневої системи. У той же час, у той період, коли [PERSON] жив зі мною, під наглядом медиків та моїх батьків, що також є лікарями за фахом, у нього таких проблем із здоров`ям не було. Окрім цього, [PERSON] не має самостійного доходу, таким чином не може належним чином утримувати їхнього сина. [PERSON] протягом останніх 4х років не працював, доходу не отримував, ТОВ «Тола ЛТД», засновником та директором якого він є, також не має руху коштів протягом останніх 4х років. Крім того, у матеріалах справи наявні декларації про доходи [PERSON] за 2014, 2015 роки, де я зазначала, після отримання інформації від [PERSON] та із податкового органу, що [PERSON] доходів у відповідні періоди не отримував. Окрім цього, [PERSON] не має належних умов для проживання [PERSON] . У матеріалах справи наявний акт обстеження умов проживання [PERSON] (від 14.09.17) за адресою [ADDRESS] . У той же час, правові підстави проживання [PERSON] та [PERSON] у цій квартирі у матеріалах справи відсутні, дозвіл власника приміщення на проживання у цій квартирі у матеріалах справи відсутній. Звертає увагу, що квартира за місцем реєстрації [PERSON] та [PERSON] ( [ADDRESS] ) є нежилою, [PERSON] не належить. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 06.09.2018 р. дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 24 січня 2022 року позов [PERSON] та позов [PERSON] залишено без розгляду на підставі ст.257 ч.1 п.3 ЦПК України в зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Постановою Київського апеляційного суду від 31.08.2022 р. за апеляційною скаргою [PERSON] скасована вищевказана ухвала районного суду в частині залишення без розгляду позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Подільської РДА у м.Києві про визначення місця проживання дитини з батьком та справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, та просили визначити місце проживання дитини з батьком. Позивач додав, що дитина постійно мешкає з ним вже тривалий час, мати у життя та вихованні сина не бере участі останні кілька років. Соціальне оточення та середовище, в якому зараз знаходиться їх спільний син, є сприятливим для його психоемоційного стану. Позивач додав, що відповідачка разом з дочкою в березні 2022 р. виїхала за межі України, де проживає і на теперішній час. В судовому засіданні представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити. При цьому пояснила, що у позивача відсутні належні умови для проживання, утримання та виховання дитини, просила визначити місце проживання дитини з матір`ю. Додала, що позивач забрав дитину у матері та не повернув. В судовому засіданні представник третьої особи - Служби у справах дітей та Подільської РДА в м. Києва просила ухвалити законне рішення про задоволення позову, яке відповідає інтересам дитини, зазначивши, що згідно висновку органу опіки та піклування доцільно визначити місце проживання дитини з батьком. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вислухавши думку дитини, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.10.2009 року. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14.11.2016 р., яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (справа № 768/10112/16). Сторони по справі є батьками малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження. Судом встановлено, що сторони по справі мешкають окремо, дитина з жовтня 2016 р. - з позивачем, що визнали обидві сторони. Обидва батька дітей мають належні житлово-побутові умови та дохід, який дозволяє їм забезпечити належні умови проживання та утримання дітей. Згідно висновку Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 29.05.2023 р. № СЕ-19/111-23/19728-ПС психологічного обстеження малолітнього [PERSON] , [INFO] , вбачається, що дитина має тісну, надійну прив`язаність та позитивну прихильність до батька, який є його опорним об`єктом і якого він чітко пов`язує з відчуттям захищеності та безпеки, та уникаючи прив`язаність до матері. Як встановлено судом, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, яке відбулося 29.11.2023 р., малолітній [PERSON] , [INFO] , висловив бажання проживати разом з батьком - [PERSON] . Згідно висновку Подільської районного в місті Києві державної адміністрації від 08.12.2023 р. № 106-11059, орган опіки та піклування, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] . Визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , вважають за недоцільне. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення ». В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: « Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі « М.С. проти України » від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 ( XIV ) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України « Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. У статті 171 СК закріплено, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. В судовому засіданні в присутності позивача, який є батьком дитини, представника відповідача та представника органу опіки та піклування була заслухана думка малолітнього [PERSON] (повних 13 років), який просив визначити його місце проживання разом з батьком. В судовому засіданні достеменно встановлено, що думка дитини відповідає її інтересам. Відповідно до ст.29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Враховуючи, що дитина з початку жовтня 2016 року (тривалий час), проживає разом з позивачем, має бажання проживати з батьком, зазначає, що з батьком йому добре, Орган опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надав суду висновок про доцільність проживання [PERSON] з батьком [PERSON] , суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] з батьком. Складений органом опіки та піклування є обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. Відповідно до ст.29 ч.2 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. А відтак, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини сторін з батьком до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] ,14-річного віку. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалася позивач, як на підставу вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст.19, 141, 157, 160-161 СК України, ст.29 ЦК України,

Outcome: approved