Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Дитина народилася з вадами здоров`я, потребує постійного лікування та медичної реабілітації. Син проживає разом з ним, натомість відповідач самоусунулася від виховання та матеріального забезпечення дитини, у зв`язку з чим він звертався до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на сина. На підставі постанови Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 2-3897/10 з відповідача на його користь стягуються аліменти на дитину за період з 12 травня 2010 року до 02 квітня 2017 року в розмірі 2 000 грн щомісячно, а починаючи з 03 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття в розмірі 5 000 грн щомісячно. Указує, що відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо сплати аліментів, до цього часу аліменти жодного разу не сплатила, унаслідок чого станом на 29.09.2021 утворилася заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 430 090,31 грн, що підтверджується розрахунком державного виконавця. З посиланням на положення ст. 196 СК України позивач просить стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 2 472 999,70 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2021 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 січня 2022 року указану цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.04.2022 справу прийнято до провадження, визначено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів до судового розгляду по суті. 29.08.2023 представником [PERSON] - адвокатом Хлєбниковою Н. А. подано відзив на позовну заяву. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.08.2023 причини пропуску строку на подання відзиву на позовну заяву, зазначені [PERSON] , визнано неповажними, у задоволенні заяви [PERSON] про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву відмовлено. Відзив [PERSON] на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення пені за прострочення сплати аліментів залишено без розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено заяву відповідача від 09.11.2023 вх № 97492/23, поновлено відповідачу строк на подання доказів, долучено до матеріалів справи докази, додані до заяви. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив, у разі його неприбуття у судове засідання, розгляд справи проводити без його участі. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Хлєбникова Н. А. просила зменшити розмір неустойки за прострочення сплати аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 5 000 грн, урахувати відсутність вини відповідача за несплату аліментів, оскільки остаточне рішення у справі про стягнення аліментів було прийнято лише 21.04.2021 Верховним Судом. Указує, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, зокрема, про стягнення аліментів ще у травні 2010 року, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15.06.2010 його позов було залишено без розгляду, однак ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.05.2017 ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15.06.2010 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.02.2019 позов [PERSON] про стягнення аліментів задоволено частково. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 указане рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення. Постановою Верховного Суду від 21.04.2021 постанову Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 змінено шляхом зміни її мотивувальної частини та остаточно визначено розмір аліментів, що підлягають стягненню. Отже, оскільки аліменти за рішенням суду підлягають стягненню з моменту звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів (в даному випадку з травня 2010 року) державним виконавцем їй було одразу нараховано заборгованість, яка становила близько 400 000 грн. Зазначила, що з метою погашення заборгованості по сплаті аліментів відповідач отримала позику та 23.12.2021 нею було повністю сплачено заборгованість по аліментах. На даний час заборгованість по сплаті аліментів у неї відсутня. Також зазначила, що довідка про заборгованість по аліментах, на підставі якої було проведено розрахунок пені, є недійсною, оскільки така довідка, відповідно до положень п. 13 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», дійсна протягом одного місяця з дня її видачі, тоді як вона датована 21.02.2021, розрахунок заборгованості датований 29.09.2021, а з позовом позивач звернувся лише 08.11.2021, тому вважає, що наявність заборгованості по сплаті аліментів позивачем не доведена. Також указувала, що розрахунок заборгованості, виданий державним виконавцем, суперечить вимогам чинного законодавства, виконавцем заборгованість нарахована з травня 2010 року, при цьому стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час проводиться в межах десятирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання. Натомість, остаточне рішення у справі про стягнення аліментів ухвалено 21.04.2021 та відповідно на його підставі було видано належний виконавчий лист. Крім того указує, що позивачем нараховано суму пені у розмірі 2 472 999,70 грн, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 196 СК України, відповідно до якої розмір пені не може бути більшим 100% заборгованості, яка в даному випадку становить 445 090 грн, методика розрахунку пені не відповідає нормам ч. 1 ст. 196 СК України. Вважає, що відповідач мала сплачувати аліменти з моменту прийняття Верховним Судом постанови від 21.04.2021, оскільки до прийняття указаного рішення вона не могла знати, ані про наявність у неї обов`язку сплачувати аліменти, ані про суму, що підлягає сплаті. Заборгованість по аліментах утворилася без її винної поведінки через тривалий розгляд справи про стягнення аліментів та внаслідок дій позивача, оскільки останній майже вісім років не проявляв інтересу до справи та багато разів уточнював позовні вимоги, що впливало на строки розгляду справи. Зазначає, що на момент ухвалення рішення про стягнення з неї аліментів вона не працювала та мала на утриманні малолітню дитину. На даний час вона змінила місце проживання у зв`язку з отриманням тимчасового захисту в Європі через війну на території України. Вона самостійно виховує доньку, не працює, отримує соціальну допомогу, якої ледве вистачає на забезпечення побутових потреб. З 01.01.2022 у неї відсутні будь-які доходи на території України. Фактично після народження дитини у 2013 році і до теперішнього часу вона не працювала, доходи не отримувала, а станом на даний час вона має сплатити позику у розмірі 450 000 грн, яку отримала для погашення заборгованості по аліментах за минулий час. Тому вважає, що стягнення з неї пені в розмірі 5 000 грн буде достатнім для її майнової відповідальності, виходячи із її реальної матеріальної можливості виконати рішення суду. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд встановив таке. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідач залишила дитину [PERSON] , [INFO] у пологовому будинку. На підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 2-5210/10 від 19.10.2010 відповідач позбавлена батьківських прав стосовно [PERSON] . Син сторін має вади здоров`я, є особою з інвалідністю з дитинства. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 за результатами розгляду цивільної справи № 2-3897/10, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року та додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2019 року скасовано та постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітнього сина [PERSON] щомісячно в розмірі 5 000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.05.2010 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . На підставі постанови Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 Суворовським районним судом м. Одеси 08.04.2020 видано виконавчий лист № 2-3897/10, на підставі якого державним виконавцем 13.05.2020 відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Постановою Верховного Суду від 27.04.2021 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково та постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за період із 12 травня 2010 року до 02 квітня 2017 року в розмірі 2 000 гривень щомісячно, а починаючи із 03 квітня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , в розмірі 5 000 гривень щомісячно. З довідки про неотримання аліментів старшого державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 26.02.2021 слідує, що у матеріалах виконавчого провадження відсутні відомості про сплату аліментів [PERSON] у період з 12.05.2010 по 21.02.2028 згідно з виконавчим листом № 2-3897/10, який виданий 08.04.2020 Суворовським районним судом м. Одеси. Відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця в межах виконавчого провадження № [NUMBER] від 29.09.2021 станом на 29.09.2021 заборгованість відповідача зі сплати аліментів на сина [PERSON] становить 430 090,31 грн. 23.12.2021 [PERSON] сплачено заборгованість по аліментах у розмірі 298 931 грн та 24.12.2021 у розмірі 151 000 грн. Станом на 01.11.2023 заборгованість зі сплати аліментів у [PERSON] відсутня. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Розглядаючи відповідальність за несплату аліментів, слід зауважити, що в законодавстві передбачена спеціальна норма, яка встановлює умови та розміри санкцій за порушення зобов`язання із сплати аліментів (ст. 196 СК України). Тобто, дана норма спрямована на стимулювання боржника - платника аліментів своєчасно сплачувати аліменти та, певною мірою, компенсувати одержувачеві аліментів ті втрати, які він поніс у зв`язку із затримкою їх сплати. Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то у платника аліментів відсутня вина у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19. При вирішенні питання про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, суд бере до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність сплати аліментів, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили. Нормами чинного законодавства передбачено, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника (постанова Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №334/7702/16). Заперечуючи проти позову відповідач посилається на відсутність її вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів та указує, шо остаточне рішення у справі про стягнення аліментів було прийнято лише 21.04.2021 Верховним Судом. Вважає, що вона мала сплачувати аліменти з моменту прийняття Верховним Судом постанови від 21.04.2021, оскільки до прийняття указаного рішення вона не могла знати, ані про наявність у неї обов`язку сплачувати аліменти, ані про суму, що підлягає сплаті. Проте, такі доводи відповідача суд вважає необґрунтованими з огляду на таке. Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 за результатами розгляду цивільної справи № 2-3897/10, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року та додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2019 року скасовано та постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітнього сина [PERSON] щомісячно в розмірі 5 000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.05.2010 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Указана постанова набрала законної сили 13.03.2020 та Суворовським районним судом м. Одеси 08.04.2020 видано виконавчий лист № 2-3897/10, на виконання якого державним виконавцем 13.05.2020 відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Відтак, обов`язок зі сплати аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, у [PERSON] виник з 13.03.2020. У своїх запереченнях на позовну заяву відповідач не посилалася на її необізнаність про наявність указаного судового рішення, більше того, як слідує з постанови Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції був присутній представник [PERSON] - адвокат Перепелиця А.Ф. Проте, знаючи про обов`язок утримувати дитину, що виник зокрема з рішення суду, з березня 2020 року по грудень 2021 року [PERSON] судове рішення не виконувала, жодного платежу за цей період не здійснила, внаслідок чого утворилась заборгованість по аліментах. При цьому, заборгованість по аліментах [PERSON] було сплачено лише 23.12.2021 та 24.12.2021, тобто після звернення позивача до суду з даним позовом. Посилання відповідача на те, що обов`язок по сплаті аліментів на дитину у неї виник лише після ухвалення 21.04.2021 судового рішення Верховним Судом не ґрунтується на положеннях законодавства, оскільки постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття (ст. 384 ЦПК України). Таким чином, наявність судового рішення про стягнення з відповідача аліментів на дитину вже свідчить про наявність у останньої відповідного зобов`язання, яке передбачено нормами сімейного законодавства та спрямовано на забезпечення належного утримання та розвитку дитини. Відповідач не довела, що заборгованості по аліментах виникла не з її вини, в матеріалах справи відсутні докази, що вона вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання по сплаті аліментів, як і відсутні докази добровільного виконання відповідачем обов`язку по утриманню дитини. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц викладено правовий висновок щодо обрахунку неустойки за прострочення сплати аліментів, який є обов`язковим для врахування при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, у якому відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%. Отже, при розрахунку неустойки за прострочення сплати аліментів слід враховувати розрахунок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року в справі № 333/6020/16-ц. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що: «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)». Тлумачення вказаних норм свідчить, що: загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства; учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи. Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 зазначено, що: «при застосуванні формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання "не більше 100 відсотків заборгованості" означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується». У цій справі позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені за несплату аліментів за період з травня 2010 року по вересень 2021 року у розмірі 2 472 999, 70 грн. Ураховуючи викладене та беручи до уваги положення ч. 1 ст. 196 СК України, суд дійшов висновку, що розмір пені за прострочення сплати аліментів не може перевищувати розміру заборгованості, який в даному випадку становить 430 090,31 грн. Разом з тим, суд частково погоджується з доводами відповідача про наявність правових підстав для визначення розміру пені у меншому розмірі ніж розмір заборгованості по аліментах з огляду на таке. Частиною 1 статті 196 СК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до постанови Верховного Суду від 14.12.2020 у справі № 661/905/19, положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Цивільний кодекс України визначає дві умови, за яких суд може зменшити розмір неустойки: 1) розмір неустойки значно перевищує розмір збитків; 2) наявність обставин, що мають істотне значення. При цьому визначення, які саме обставини мають істотне значення Цивільним кодексом України не надається, проте якщо застосовувати системний аналіз статей Цивільного та Господарського кодексів України, то іншими обставинами, які мають істотне значення, можна визначити: 1) ступінь виконання зобов`язання боржником; 2) майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; 3) інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Як слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, зокрема, про стягнення аліментів ще у травні 2010 року, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15.06.2010 його позов було залишено без розгляду, однак ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.05.2017 ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15.06.2010 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Постановою Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 за результатами розгляду цивільної справи № 2-3897/10, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2019 року та додаткове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 травня 2019 року скасовано та постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітнього сина [PERSON] щомісячно в розмірі 5 000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.05.2010 і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Постановою Верховного Суду від 21.04.2021 постанову Одеського апеляційного суду від 13.03.2020 змінено шляхом зміни її мотивувальної частини та остаточно визначено розмір аліментів, що підлягають стягненню. Отже, оскільки аліменти за рішенням суду підлягають стягненню з моменту звернення позивача до суду з позовом про стягнення аліментів (в даному випадку з травня 2010 року) державним виконавцем відповідачу було нараховано заборгованість з 2010 року. Відтак, суд вважає, що доводи відповідача про те, що тривалий розгляд справи вплинув на розмір заборгованості відповідача, підлягають урахуванню судом, що є підставою для зменшення розміру пені, виходячи з положень ЦК України. Крім того, як слідує з матеріалів справи, 23.12.2021 [PERSON] сплачено заборгованість по аліментах у розмірі 298 931 грн та 24.12.2021 у розмірі 151 000 грн. Станом на 01.11.2023 заборгованість зі сплати аліментів у [PERSON] відсутня. У матеріалах справи наявний договір позики від 21.12.2021, посвідчений нотаріально, укладений між відповідачем та [PERSON] , а також розписка [PERSON] від 21.12.2021 про отримання від [PERSON] у позику 450 000 грн, яку відповідно до вимоги про дострокове повернення коштів вона має повернути у строк до 01.12.2023. З посвідки на проживання [NUMBER], виданої 30.03.2022 Міською адміністрацією Гільдесгайма слідує, що [PERSON] , [INFO] , отримала дозвіл на проживання у Німеччині до 04.03.2024. На утриманні [PERSON] перебуває її донька [PERSON] . З Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків відповідь на запит у електронному вигляді від 27.04.2023 слідує, що [PERSON] у період з першого кварталу 2022 року по 2 квартал 2023 року доходів не отримувала. Статтею 48 Конституції України встановлено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Враховуючи обмеження неустойки 100 відсотками заборгованості, беручи до уваги сімейний та майновий стан відповідача та ті обставини, що нею заборгованість по аліментах на утримання сина [PERSON] сплачена у повному обсязі у грудні 2021 року та відповідач продовжує сплачувати аліменти вчасно, обставини, що вплинули на розмір заборгованості відповідача, суд дійшов висновку про наявність відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України правових підстав для зменшення розміру пені до 50% від розміру заборгованості по аліментах, що складає 215 045,16 грн, що встановить справедливий баланс між забезпеченням якнайкращих інтересів дитини та обов`язком відповідача по сплаті неустойки за прострочення сплати аліментів. Враховуючи те, що після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності, суд вважає, що саме такий розмір пені є справедливим та достатнім для майнової відповідальності відповідача, оскільки розмір пені у сумі 430 090,31 грн є надмірним тягарем для відповідача, яка станом на день розгляду справи належним чином виконує рішення суду та сплачує аліменти, при цьому суд виходить із реальної матеріальної можливості відповідача, враховуючи її працездатний вік та задовільний стан здоров`я, виконати рішення суду, що відповідатиме інтересам дитини. Разом з тим, доводи відповідача про те, що довідка про заборгованість по аліментах, на підставі якої було проведено розрахунок пені, є недійсною, а відтак розмір заборгованості відповідача є недоведеним, не свідчить про необґрунтованість позовних вимог, оскільки такий розрахунок заборгованості по аліментах, складений державним виконавцем, відповідачем у встановленому законом порядку не оскаржувався, крім того, відповідач суму заборгованості в такому розмірі добровільно сплатила. Інші доводи відповідача також не свідчать про необґрунтованість позову. За таких обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню частково. Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи на те, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 2 150,45 грн.

Outcome: partial