Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

19.06.2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх спільної дитини [PERSON] , [INFO] ; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що перебувала у шлюбі із відповідачем. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.12.2014 року шлюб між ними розірвано. [INFO] народився син [PERSON] . Вказує, що від часу її вагітності та до народження сина відповідач не цікавився дитиною, не брав участі у вихованні дитини, фінансово не підтримував, з дитиною взагалі незнайомий. Внаслідок того, що російська федерація розпочала з Україною повномаштабну війну, окупувала її дім в Запорізькій області, вона із дитиною втекла від окупантів на Західну Україну, в саме в м.Червоноград Львівської області, де проживає більше року, де зустріла свого майбутнього чоловіка [PERSON] із яким 17.12.2022 року зареєструвала шлюб. Зазначає, що тривалий час вона із чоловіком та сином [PERSON] проживають однією родиною. Ухвалою від 22.06.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою від 23.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. 08.12.2023 року розгляд справи відкладено на 21.12.2023 року. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у позові, а тому просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду. Заяв, клопотань, відзиву відносно позову не подавав. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача та її представника проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, надав висновок органу опіки та піклування. Вислухавши пояснення позивачки та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] від 09.06.2015 року (а.с.9). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.12.2014 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.8). Внаслідок реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , позивачка змінила прізвище і прийняла прізвище [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.10). Згідно довідки від 27.09.2022 року №1305-5002178518 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с.11). Згідно довідки від 27.09.2022 року №1305-5002178539 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Як ствердила у судовому засіданні позивач, вона не зверталася до суду із вимогою про стягнення з відповідача аліментів. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Червоноградської міської ради №143 від 07.09.2023 року позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] , є доцільним (а.с.44). За змістом частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;3) жорстоко поводяться з дитиною;4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним у постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20). За змістом ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б слугували безумовною підставою до позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не приймається судом, оскільки такий є взагалі не обґрунтованим, має рекомендаційний характер. Крім цього, суд також вказує, що подані позивачкою письмові докази, що ретельно перевірені в ході судового розгляду, не дають можливість встановити ті обставини, на які вона поклакається на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема про те, що батько самоусунувся від виховання дитини. Такі посилання не доведені жодними письмовими доказами, клопотань про витребування такої інформації позивачка не заявляла. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12,13,81 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та не наділений функцією доказування, позивачка не довела обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування та пропорційність якого за обставинами справи не доведено, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків або свідомого нехтування ним, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина, позивачем не надано, суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, та як наслідок стягнення з нього аліментів на утримання дитини. На наведених обставин у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed