Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

28 лютого 2018 р. позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просила поділити майно подружжя, а саме: - визначивши за [PERSON] право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] . - визначити за [PERSON] право власності на 1/2 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом посилається на наступне. 28 жовтня 1995 року між сторонами укладено шлюб, в якому народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що спільне життя не склалося, сторони не ведуть подружнє та сімейне життя. Розірвання шлюбних та сімейних стосунків між подружжям фактично відбулося 01 серпня 2017 р. коли відповідач «вигнав» позивача з дому. Більше як 2 (два роки) у сторін тривають конфлікти. Наразі проживають в різних квартирах, практично не спілкуються. Позивач зазначає, що за час подружнього та сімейного життя придбано квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 43,3 м. кв., житлова площа квартири становить: 18,0 кв. м. відповідно до Свідоцтва про право власності від 12 грудня 2006 р., виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення 04.12.2006 р. № 2229-С/КІ, зареєстрована в Київському міському БТІ та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві власності за реєстровим № 45022, записано у реєстрову книгу № 489-208. Ринкова вартість однокімнатної спірної квартири складає 930139 грн. Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Будь-якої домовленості щодо порядку користування квартирою, ніж в інтересах сім`ї, про збільшення часток в спільному майні в інтересах будь-кого з них, між сторонами не було, шлюбний договір не укладався. Відповідач одноосібно користується спірною квартирою, чим порушує права позивача, що обумовило підстави звернення до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 28.02.2018 р. зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 24 травня 2018 р. відкрито загальне позовне провадження в справі та призначено підготовче судове засідання. 20 липня 2018 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову з наступних підстав. 19 листопада 2004 р. між Українським консорціумом «Екосорб» та відповідачем був укладений Договір №2-169-НО пайової участі у будівництві житлового будинку. Відповідно до п. п. 1. 2. Договору, Виконавець зобов`язується побудувати житловий будинок за будівельною адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. п. 2. 1. Договору, Учасник (відповідач) здійснює свою участь у будівництві Об`єкта будівництва, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця; Відповідно до п. п. 2. 3. Договору, Загальний пайовий внесок Об`єкта будівництва становить: - 127204,00 грн. Відповідно до Додатку №3 до Договору, а саме Графік внесення коштів за Об`єкт будівництва: термін внеску зазначено: не пізніше 11 грудня 2004 р. сума внеску: 127204,00 грн. Відповідно до квитанції від 08 грудня 2004 р. відповідач сплатив 100000 грн. та відповідно до квитанції від 09 грудня 2004 р. відповідач сплатив 27204,00 грн. Відповідно до Бухгалтерської довідки від 13 жовтня 2006 р. №001/37/№2-169 НО, виданою Українським консорціумом «Екосорб», відповідач здійснив інвестування на будівництво житла загальною площею 43,3 кв. м, жилою площею 18 кв. м (за будівельною адресою [ADDRESS] ) за поштовою адресою [ADDRESS] , на розрахунковий рахунок УК «Екосорб» у розмірі 127735,00 грн., що становить 100% оплата за умовами Договору №2- 169-НО пайової участі у будівництві житлового будинку від 19 листопада 2004 р. 12 грудня 2006 р. відповідач отримав Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 04 грудня 2006 р. №2229-С/КІ. 19 грудня 2006 р. відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру в Київському міському БТІ, за реєстровим № 45022, записаний у реєстрову книгу № 489-208. Гроші на придбання спірного майна відповідач отримав від свого брата [PERSON] , відповідно до розписки від 07 грудня 2004 р., в якій зазначено, що відповідач прийняв у [PERSON] грошові кошти готівкою в сумі 128000 грн. для купівлі квартири для проживання матері [PERSON] . Дані кошти [PERSON] отримав від продажу квартири, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Каплуном Ю.В., за реєстровим №8380, яка належала йому та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 червня 1993 р., відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації згідно розпорядження [NUMBER] від 14 червня 1993 р. Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2004 р., продаж цей вчинено за 245337 гривень. Оскільки відповідач отримав кошти на придбання спірної квартири від свого брата [PERSON] для проживання їх матері [PERSON] , вважає, що квартира ніколи не відносилася до спільного майна подружжя, при цьому зареєстрована за відповідачем лише для зручності та питання юридичної приналежності майна в родині ніколи не ставилося, так як була цілковита довіра. Після отримання права власності, на вказану квартиру, там мешкала та була зареєстрована тільки мати відповідача ( [PERSON] ). Тобто, квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 12 серпня 1998 р. відповідач продав квартиру, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації, м. Київ 11 червня 1993 р. за №2180 та зареєстровано в міському БТІ 24 червня 1993 р. за №4812. Відповідно до п. 3 цього Договору, продаж вчинено за 35000 грн. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 19 серпня 1998 р. сторони придбали квартиру, в рівних долях, яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею: 57,00 кв. м. та знаходить за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розписки від 19 серпня 1998 р., яку уклали відповідач та [PERSON] , [PERSON] , відповідач передав 47000, грн. за вказану квартиру. Отже, сторони придбали вказану квартиру за особисті кошти відповідача, які він отримав від продажу квартири 12 серпня 1998 р., яка належала йому на праві особистої приватної власності. Не зважаючи на ту обставину, що кошти, за які придбавалася вказана квартира, і належали відповідачу особисто, він не заперечував проти укладання договору купівлі-продажу квартири від 19 серпня 1998 р. в рівних долях із Позивачем. Позивач ніколи не була зареєстрованою у вказаній квартирі, не зважаючи на ту обставину, що ця квартира придбалася у рівних долях. У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання такого майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. На думку відповідача, у позові не було вказано та підтверджено джерело походження коштів, використаних для інвестування квартири, саме як спільних коштів подружжя, крім того не вказує жодними доказами, що дана квартира використовувалась для проживання в ній подружжя [PERSON] , на ім`я позивача не було укладеного жодного договору по утриманню та обслуговуванню спірної квартири, особистого облікового рахунку, інтернету, тощо. 23 липня 2018 р. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, в якому просив визнати квартиру [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] . Обґрунтовуючи зустрічний позов посилається на наступне. 28 жовтня 1995 року між сторонами укладено шлюб, в якому народилося двоє дітей. 19 листопада 2004 р. між Українським консорціумом «Екосорб» та відповідачем був укладений Договір №2-169-НО пайової участі у будівництві житлового будинку. Відповідно до Бухгалтерської довідки від 13 жовтня 2006 р. №001/37/№2-169 НО, виданою Українським консорціумом «Екосорб», відповідач здійснив інвестування на будівництво житла загальною площею 43,3 кв. м, жилою площею 18 кв. м (за будівельною адресою [ADDRESS] ) за поштовою адресою [ADDRESS] , на розрахунковий рахунок УК «Екосорб» у розмірі 127735,00 грн., що становить 100% оплата за умовами Договору №2- 169-НО пайової участі у будівництві житлового будинку від 19 листопада 2004 р. 12 грудня 2006 р. відповідач отримав Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 04 грудня 2006 р. №2229-С/КІ. 19 грудня 2006 р. відповідач зареєстрував право власності на спірну квартиру в Київському міському БТІ, за реєстровим № 45022, записаний у реєстрову книгу № 489-208. Гроші на придбання спірного майна відповідач отримав від свого брата [PERSON] , відповідно до розписки від 07 грудня 2004 р., в якій зазначено, що відповідач прийняв у [PERSON] грошові кошти готівкою в сумі 128000 грн. для купівлі квартири для проживання матері [PERSON] . Дані кошти [PERSON] отримав від продажу квартири, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Каплуном Ю.В., за реєстровим №8380, яка належала йому та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 червня 1993 р., відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації згідно розпорядження [NUMBER] від 14 червня 1993 р. Оскільки відповідач отримав кошти на придбання спірної квартири від свого брата [PERSON] для проживання їх матері [PERSON] , вважає, що квартира ніколи не відносилася до спільного майна подружжя. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 22 листопада 2018 року, прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом. 22 листопада 2018 р. до суду позивачка за первісним позовом подала відповідь на відзив, в якому зазначає, що саме за час спільного подружнього та сімейного життя за накопиченні кошти у шлюбі за обопільною згодою подружжям була придбана квартира [ADDRESS] . На момент внесення грошових коштів в квартиру сторони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство впродовж 9 років, виховували двох дітей. Додатково, ставить під сумнів дійсність наданої відповідачем розписки, виконана вона безпосередньо перед судовим засіданням, а не датою «07.12.2004 року». Проінвестовані грошові кошти в спірну квартиру [ADDRESS] є спільними сумісними коштами подружжя, а сама інвестиція була довгоочікуваною та передбачуваною подією для подружжя. Вважає, що ніякого «формального оформлення права власності» на спірну квартиру не відбувалось, квартира не є особистою приватною власністю та не була нею визнана у спосіб, передбачений чинним законодавством, та взагалі не може вважатись такою з урахуванням норм чинного сімейного законодавства, наведених у самій позовній заяві. 21 січня 2019 р. відповідачка за зустрічним позовом подала відзив на зустрічний позов, в якому заперечила проти його задоволення. Вказала, що обставини, викладені у зустрічному позові [PERSON] , не відповідають дійсності, з правовою оцінкою та позицією відповідача по первісному позову - [PERSON] , позивач за первісним позовом - [PERSON] категорично не погоджується. Докази, на які посилається [PERSON] , як на обґрунтування обставин зустрічного позову, є такими, які не заслуговують на увагу суду. Додатково повідомила, що 15 червня 2018 р. шлюб між сторонами розірвано за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва було. Ухвалою суду від 14 лютого 2019 р. за клопотанням позивача за первісним позовом призначено по справі судову технічну експертизу. 19 грудня 2019 р. на адресу суду надійшов висновок експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 17 грудня 2019 р. №8010/19-34. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та заперечили проти задоволення зустрічного позову з підстав, викладених у заявах по суті справи. [PERSON] та його представник в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та заперечили проти задоволення первісного позову з підстав, викладених у заявах по суті справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що сторони з 28 жовтня 1995 р. перебували у шлюбі, про що 06 лютого 2018 року Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про шлюб, актовий запис №675 від 28 жовтня 1995 року. Як повідомлено сторонами, шлюб між ними розірвано 15 червня 2018 року за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/3841/18. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Встановлено, що 19 листопада 2004 р., під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, між Українським консорціумом «Екосорб» та [PERSON] укладено Договір №2-169-НО пайової участі у будівництві житлового будинку, відповідно до п. п. 1. 2. якого виконавець зобов`язався побудувати житловий будинок за будівельною адресою: [ADDRESS] . Загальний пайовий внесок Об`єкта будівництва становить: - 127204,00 грн. Відповідно до Додатку №3 до Договору, а саме Графік внесення коштів за Об`єкт будівництва: термін внеску зазначено: не пізніше 11 грудня 2004 р. сума внеску: 127204,00 грн. 12 грудня 2006 р. Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 04 грудня 2006 р. №2229-С/КІ [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно відмітки на звороті свідоцтва Київським міським БТІ 19 грудня 2006 р. здійснено реєстраційний напис №5 у реєстрову книгу №489-208 за реєстровим [NUMBER]. Відповідно до технічного паспорту, складеного 19 травня 2006 р., квартира [ADDRESS] має загальну площу 43,3 кв.м. та складається з однієї кімнати жилою площею 18,0 кв.м. Ринкова вартість зазначеної квартири станом на 12 лютого 2018 р. складає 930139 грн., що встановлено з Висновку про вартість однокімнатної квартири експерта ТОВ «Аналітичного Центру Дробнова» Стеценко Д.А . Відповідно до висновків КЦС у складі ВС у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відповідач [PERSON] в ході судового розгляду заперечив презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя на квартиру [ADDRESS] . Зазначив, що гроші на придбання спірного майна отримав від брата [PERSON] , відповідно до розписки від 07 грудня 2004 р. згідно якої [PERSON] прийняв у [PERSON] грошові кошти готівкою в сумі 128000 грн. для купівлі квартири для проживання матері [PERSON] . Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округ Каплуном Ю.В., за реєстровим №8380, [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] , що належала продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 14 червня 1993 р., відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації згідно розпорядження [NUMBER] від 14 червня 1993 р. Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2004 р., продаж цей вчинено за 245337 гривень. [INFO] [PERSON] померла, про що 08 січня 2018 року відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №562. Оцінюючи надані відповідачем документи на підтвердження того, що набуте у шлюбі майно, яке просить позивач визнати спільною сумісною власністю подружжя, є його приватною власністю, суд виходить з наступного. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 14 лютого 2019 р. за клопотанням позивача за первісним позовом призначено по справі судову технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: - В який конкретно певний період часу був підписаний та виготовлений документ - розписка від 07 грудня 2004 р. за підписом [PERSON] та [PERSON] .? - Чи відповідає давність виконання документа, вказаний на ньому, даті - 07.12.2004 року? 04 квітня 2019 р. на адресу суду надійшло клопотання експертів Київського НДІ судових експертиз щодо надання письмового дозволу суду на вирізання штрихів рукописних підписів у досліджуваному документі, а також записів і підписів у порівняльних зразках документів. 17 квітня 2019 р. [PERSON] подала заяву про виконання вимог експертів, якою вона надала письмовий дозвіл на вирізання штрихів рукописних підписів у досліджуваному документі, а також записів і підписів у порівняльних зразках документів. Крім того надала порівняльні зразки документів. 23 квітня 2019 р. та 19 серпня 2019 р. на адресу суду від представника відповідача за первісним позовом надійшли письмові пояснення на клопотання експертів. З даних пояснень встановлено, що [PERSON] не має оригіналів додаткових документів, які можуть містити рукописно виконаних записів та підписів сіро-синіми та синьо-фіолетовими пастами кулькових ручок. Крім того, [PERSON] не надав свого дозволу на вирізання штрихів рукописних підписів у досліджуваному документі (розписці). Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 17 грудня 2019 р. №8010/19-34: 1. Підписи від імені [PERSON] та [PERSON] в розписці від імені [PERSON] , датованій 07 грудня 2004, виконані кульковими ручками, спорядженими пастами сіро-синього та синьо-фіолетового кольору; 2. Друкований текст у розписці від імені [PERSON] , датованій 07 грудня 2004, нанесений електрофотографічним способом з використанням друкуючого пристрою (пристроїв) з лазерним способом друку тонером чорного кольору; 3-4. Відповісти на питання: «В який конкретний період часу був підписаний та виготовлений документ - розписка від 07 грудня 2004 р. за підписом [PERSON] ( [PERSON] ) та [PERSON] ( [PERSON] ) (а.с. 87)?»; «Чи відповідає давність виконання документа, вказаній на ньому даті - 07 грудня 2004 року?», не видається можливим, у зв`язку з відсутністю дозволу суду (судді) на вирізання штрихів рукописних записів та підписів в досліджуваному документі. Встановити час нанесення друкованого тексту в розписці від імені [PERSON] , датованій 07 грудня 2004 р. не вдається можливим, у зв`язку із відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням пристроїв з лазерним способом друку. Суд враховує, що саме [PERSON] , який заперечує презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, не надав дозволу на вирізання штрихів рукописних підписів у досліджуваному документі (розписці), що унеможливило встановлення експертами дати складання даного документа. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі №473/1343/18 зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. Отже, відмова [PERSON] у наданні дозволу на вирізання експертом штрихів досліджуваних рукописних підписів унеможливила встановлення обставин, які б спростували чи підтвердили доводи сторін у справі. Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка зі сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] суду пояснив, що він є рідним братом відповідача. Спірна квартира придбана відповідачем на кошти передані ним відповідачу. Суду показав, що ним та матір`ю була продана квартира, частину коштів від продажу квартири передав відповідачу, про що брат написав розписку, суми коштів не пам`ятає. Відповідач не вимагав повернення коштів. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка зі сторони відповідача за первісним позовом [PERSON] суду пояснив, що він працював разом з [PERSON] , який розповів, що продав квартиру. В його кабінеті відповідач та [PERSON] складали документ, змісту якого він не знає, йому не відомо про суму переданих грошей відповідачу. Показання свідків не є належним та допустимим доказом факту передання вказаних грошових кошів відповідачу. Обов`язок з доказування потрібно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним ніж протилежний (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи, положень статті 109 ЦПК України, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про визнання майна особистою приватною власністю [PERSON] , суд вважає, що відповідач не спростував презумпцію спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, зокрема, квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов обґрунтований, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, оскільки в судовому засіданні [PERSON] не було доведено обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, а саме, що квартира [ADDRESS] є його особистою власністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення первісного позову, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає судовий збір в сумі 5286,00 грн. Відповідно до ч. 6, 8, 9 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до Акта №8010/19-34 від 17 грудня 2019 року вартість судово-технічної експертизи 3768,0 грн., які є співмірними з виконаною експертом роботою та підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved