Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. про усунення від права на спадкування на законом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . [INFO] померла мати позивача, [PERSON] . 09.11.2021р. позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ротач I.I. із заявою про прийняття спадщини. Також, із заявою про прийняття спадщини померлих [PERSON] та [PERSON] до приватного нотаріуса звернулась сестра позивача, [PERSON] . Позивач вказує, що після смерті її батьків залишилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] , садового будинку та земельної ділянки № [NUMBER] , що знаходяться у Садівницькому товаристві «Радуга», Глевахівська селищна рада, Васильківський район, Київська область. Батьки позивачки, [PERSON] та [PERSON] за життя багато та тяжко працювали. Обоє батьків мали безліч хвороб, які з віком тільки прогресували. Зокрема, у тата позивачки були серйозно пошкоджені легені (наслідки робіт по ліквідації аварії на ЧАЕС), мав хронічний бронхіт, хворів на гастрит, мав катаракту і глаукому ока (було прооперовано), часткову атрофію зорового нерву, з віком загострились урологічні хвороби. У мами позивача були серцево-судинні хвороби, грижа, тромбофлебіт ніг, мало місце оперативне втручання у зв?язку з кишковою непрохідністю, ниркова недостатність. Наявність перелічених хвороб мала наслідком необхідність регулярних звернень до медичних закладів, відповідні відвідування (в тому числі, прийоми у лікарів, поміщення для отримання лікування та/або проведення оперативного втручання) забезпечувались силами позивача за участі її дітей. Окрім того, по мірі необхідності позивачем разом з її дітьми забезпечувались закупівлі продуктів харчування, засобів гігієни (медичних засобів). У другої доньки, відповідача по даній справі, починаючи від червня 1998 року не склались шлюбні відносини із чоловіком, після розлучення вона не могла оговтатись, неодноразово перебувала на лікуванні у психіатричній лікарні (теперішня назва - КНІЇ «Клінічна лікарня «Психіатрія»), все життя знаходилась на утриманні батьків, не працювала, не тільки їм не допомагала, не доглядала за ними, але й вимагала та отримувала постійний догляд за собою (прибирання, придбання продуктів харчування, приготування їжі, миття посуду, поїздки на курорт тощо). Оскільки за життя відповідач, як донька своїх батьків, ухилялася від своїх обов`язків, покладених на неї законом, щодо утримання та піклування про батьків, утримання несла безпосередньо позивачка та члени її сім`ї, остання вимушена була звернутися до суду про усунення відповідачки від права на спадкування, на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Таким чином, враховуючи уточнену позовну заяву від 02.06.2023р., яка була прийнята судом, позивач просила суд усунути [PERSON] від права на спадкування майна померлих [PERSON] , [PERSON] по спадковим справах, заведених ПНКМНО [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2023р. відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено у справі підготовче судове засідання. 07.02.2023р. до суду надійшов відзив на позов, відповідно до змісту якого представник відповідача зазначив, що відповідач належним чином здійснювала догляд за своїми батьками за час їхнього життя, все життя і аж до смерті батьків була зареєстрована та проживала з ними в одній квартирі та допомагала їм. Батьки сторін не були в безпорадному стані та доказів цього позивачем не надано. Тому, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів про знаходження спадкодавців в безпорадному стані та ухилення відповідача від надання спадкодавцям необхідної допомоги, представник відповідача вважав позову таким, що не підлягає задоволенню. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.08.2023р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судових засіданнях представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити. 22.11.2023р. у судовому засіданні оголошена перерва для підготовки сторін до судових дебатів. У судове засідання 30.11.2023р. представник позивача та позивач не з`явились, представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи. В судове засідання 21.12.2023р. представник позивача та позивач повторно не з`явились, надомість, представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідач та її представник проти позову заперечили, зазначивши, що відповідач приймала участь в житті своїх батьків, до їх смерті була зареєстрована з ними в одній квартирі, де і проживала, вела з батьками спільний побут та допомагала в силу своїх можливостей по господарству. Також, представник відповідача наполягав на вирішенні спору по суті з винесенням рішення у справі у зв`язку з тим, що представник позивача надав пояснення по суті позовних вимог, висловлював свою позицію по справі, підтримував позов, а не з`явився лише для проголошення промови у судових дебатах. Третя особа про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомила, в супровідному листі про направлення копії спадкової справи від 28.08.2023р. просила проводити розгляд справи за її відсутності. З огляду на предмет та підстави позову, наявні в матеріалах справи докази, враховуючи те, що сторона позивача вчиняла дії, спрямовані на доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, з метою забезпечення прав спадкоємців [PERSON] , [PERSON] щодо можливості в розумні строки отримати відповідні свідоцтва про право на спадщину, оскільки внаслідок розгляду даної цивільної справи приватний нотаріус у відповідно до ч.4 ст. 42 Закону України "Про нотаріат" та п. 3 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України зупинила вчинення відповідних нотаріальних дій, що безпосередньо підтвердив відповідач та її представник в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що повторна неявка позивача у судове засідання не перешкоджає вирішенню спору по суті, оскільки на переконання суду залишення позову без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, суперечило б як завданню цивільного судочинства, так і його основним засадам (принципам), зокрема, поваги до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальності, диспозитивності, пропорційності, неприпустимості зловживання процесуальними правами. Також, суд враховує, що у судовому засіданні було оголошено перерву для підготовки о судових дебатів, які відповідно до статті 242 ЦПК України складаються лише з промов (заключних слів) учаснів справи; у цих промовах можна посилатися лише на обставини і докази, досліджені в судовому засіданні. Крім того, на переконання суду залишення позову без розгляду матиме негативні наслідки в першу для відповідача, а не для позивача, який би у такий спосіб, фактично з власної ініціативи, всупереч встановлених законодавцем процесуальних запобіжників, отримав можливість на повторне звернення до суду. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 24.05.2023р. у справі № 285/2961/21. В ході розгляду справи представниками сторін були заявлені клопотання про допит свідків в судовому засіданні. Водночас, посилаючись на введення в країні воєнного стану, представники сторін не підтримали заявлені клопотання, натомість, надали до суду письмові пояснення осіб, які були опитані адвокатами у відповідності до ст. 20 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Разом з тим, враховуючи, що надані представниками сторін пояснення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в розумінні ЦПК України не можуть вважатись показаннями свідків та зазначені особи судом допитані не були, вказані пояснення були долучені до матеріалів справи. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові пояснення осіб, про допит яких в якості свідків вони клопотали перед судом, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є дітьми [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відомостями витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті батьків сторін у справі відкрилась спадщина. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] та [PERSON] з заявами про прийняття спадщини, як спадкоємці за законом, звернулися позивач та відповідач як доньки спадкодавців. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. були заведені спадкові справи: 31/2021 щодо [PERSON] та 32/2021 щодо [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом сторона позивача наголошувала, що за життя спадкодавці, потребували стороннього догляду, хворіли, про що було відомо відповідачу, і яка ухилялася від своїх обов`язків, покладених на неї законом, щодо утримання та піклування про своїх батьків. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до правових позицій Верховного Суду, наведених у постанові від 19 травня 2020р. по справі № 453/968/17, позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим, ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020р. у справі №133/1625/18 (провадження № 61-1419св20); у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019р. у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018р. у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18). В матеріалах справи наявні медичні документи, надані стороною позивача, які були досліджені судом та які вказують на те, що за життя батьки сторін хворіли, однак, достатніх доказів, які б вказували на ступінь тяжкості хвороб, останніх, та те, що вони перебували в безпорадно стані, були прикутими до ліжка та потребували постійного догляду, матеріали справи не містять. Так, протягом всього часу розгляду справи в суді стороною позивача не було надано суду жодного належного і допустимого доказу, в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, що спадкодавці перебували в безпорадному стані, при цьому під час розгляду справи позивач не довела, що спадкодавці чи позивач, за життя зверталися до відповідача з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого відповідач ухилялась. Водночас, посилаючись як на підставу для задоволення позову щодо ухилення відповідача від належного утримання своїх батьків похилого віку, які хворіли та потребували догляду, позивач не надала доказів того, що вона особисто виконувала вказані обов`язки та піклувалась про батьків. Окрім того, з наданих стороною відповідача документів, зокрема, інформації про зареєстроване місце проживання вбачається, що за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто відповідач була зареєстрована та проживала з батьками похилого віку в одній квартирі. Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається на те, що відповідач, як донька померлих, за життя батьків, замість допомоги батькам сама перебувала на їх утриманні. Натомість, батькам, які потребували допомоги, надавала допомогу лише позивач та її діти, а тому в зв`язку із ухиленням відповідача від виконання обов`язку щодо утримання батьків, які через похилий вік, тяжкі хвороби потребували стороннього догляду, наявні підстави для її усунення від спадкування, передбачені ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Заперечуючи проти вимог позову, відповідач в додаткових поясненнях в судовому засіданні зазначила, що весь час аж до самої смерті проживала з батьками, вела спільний побут та допомагала їм в силу своїх можливостей та купувала все необхідне. Вказувала, що діти позивача дійсно допомагали бабусі з дідусем, однак вказаний факт не свідчить про те, що допомога надавалась безпосередньо позивачем. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами те, що відповідач ухилялась від надання допомоги своїм батькам при можливості її надання; перебування спадкодавців в безпорадному стані та те, що спадкодавці мали потребу у постійному, довічному сторонньому догляді. Незважаючи на заяви та пояснення сторони позивача, належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог суду не надано. Стороною позивача не доведено винної поведінки відповідача та обставин свідомого ухилення відповідача від надання допомоги своїм батькам. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» за № 7 від 30 травня 2008 р. при встановленні факту ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця суду слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити, оскільки в ході розгляду справи, судом не встановлено, одночасної сукупності всіх обставин, передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачки не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed