Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У серпні 2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Мазурова К.Д. звернулася до суду з позовною заявою, в подальшому уточнивши свої позовні вимоги, за якими просила визнати недійсним свідоцтво право власності видане на ім`я [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на частину вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовували тим, що фактично [PERSON] прийняла спадщину за законом після смерті брата [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на часток житлового будинку та земельні ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, приватним нотаріусом позивачці відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на решту частину вказаного житлового будинку оскільки, [PERSON] не була спадкоємицею по ЦК України в редакції 1963 року після померлої [PERSON] , а також у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ виданий після смерті [PERSON] . Позиція сторін Представник Садівської сільської ради звернувся до суду з заявою в якій просить справу слухати у відсутність їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Приватний нотаріус Хоменко О.В. в письмовій заяві при вирішення суті позовних вимог поклалась на розсуд суду. Позиція суду Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні докази приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] є тіткою [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , постійним місцем проживання якої було [ADDRESS] , та після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно.(а.с.9). За життя [PERSON] склала заповіт який посвідчений 04.10.2006 року Низівською селищною радою та зареєстрований в реєстрі під №202. За заповітом остання заповідала все своє майно [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , спадкоємицею за законом після його смерті є його сестра - [PERSON] . Відповідно до матеріалів спадкової справи № 281/2020 заведеної після смерті [PERSON] , його сестра [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті останнього на часток житлового будинку та земельні ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] .(а.с.41-104). [INFO] померла [PERSON] , постійним місцем проживанням якої було [ADDRESS] . Після [PERSON] , спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіт не посвідчувався. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із часток житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 11.07.1986 року. Відповідно до виписки з погосподарської книги Садівської сільської ради від 31.08.2023 року № 168-14-24, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] рахується за гр. [PERSON] .(а.с.27). Відповідно до довідки ДП «БТІ регіональна агенція технічної інвентаризації» КП «Ініціатива» Миколаївської сільської ради, згідно з інформацією, яка знаходиться в інвентираційній справі №Ф000108783 Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, станом на 29.12.2012 рок право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Відповідно до постанови приватного нотаріуса Хоменко О.В. від 22.09.2023 року № 1432/1-16 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину оскільки [PERSON] не була спадкоємицею по ЦК України в редакції 1963 року після померлої [PERSON] , а також у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ виданий після смерті [PERSON] . Нормативно-правове обґрунтування Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з частинами другою та третьою\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У\~статті 11 ЦК України\~надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.1268\~ЦК\~України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1296\~ЦК\~України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.1297\~ЦК\~України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до положень ст.328\~ЦК\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст.\~1225\~ЦК\~України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст.\~126\~ЗК\~України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. \~ \~ \~ \~ Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення (частини 1, 2 ст. 372 ЦК України). Статтями 1218, ч. 3,5 ст. 1268 ЦК України встановлюється, що спадщина вважається належною спадкоємцям з моменту смерті спадкодавця. Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013, належність правовстановлюючих документів встановлюється відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно регулюється Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що набрав чинності з 27.01.2005. Оскільки житловий будинок, що є предметом даного позову, був збудований у 1947 році, тобто до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то порядок реєстрації зазначеного житлового будинку повинен був проводитися відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56. Згідно зі ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Згідно ст. 120 ЦК України (в редакції 1963р.), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Згідно ст. 123 ЦК України (в редакції 1963р.), частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Згідно ст. 124 ЦК України (в редакції 1963р.), при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун. Колгоспний двір за цивільним кодексом Української РСР (1963 року) визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Як суспільна група «колгоспний двір» існував до 15 квітня 1991 року, тобто до прийняття постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII, якою введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до нормативно-правових актів, які були чинними на час існування колгоспного двору, зокрема, Технічних вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, такі книжки були основними документами по визначенню суспільної групи господарства. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від роду занять голови господарства (сім`ї). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»( зі змінам, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13) суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Низівської сільської ради народних депутатів 11 липня 1986 року на підставі рішення виконкому Сумської районної ради народних депутатів №46 від 20 травня 1986 року, 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно з п.18 інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, у разі будівництва будинку на колгоспній землі, розташованій у смузі міста або селища міського типу, виконком місцевої Ради депутатів трудящих, на підставі витягу з рішення загальних зборів колгоспників або довідки правління колгоспу про надання земельної ділянки для будівництва, дозволу виконкому на будівництво та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію будинку, разом з затвердженням цього акту вирішує питання про оформлення права власності і видачу свідоцтва про це. В свідоцтві на право власності, яке видано колгоспному двору, вказується, що будинок належить колгоспному двору і зазначається голова цього двору. Колгоспному двору або одноосібному селянському двору видається свідоцтво про право особистої власності на будинок відповідно до п. 18. Висновки суду Відповідно до довідки ДП «БТІ регіональна агенція технічної інвентаризації» КП «Ініціатива» Миколаївської сільської ради, згідно з інформацією, яка знаходиться в інвентираційній справі №Ф000108783 Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, станом на 29.12.2012 рок право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] зареєстровано за: [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Оскільки житловий будинок, що є предметом даного позову, був збудований у 1947 році, тобто до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», то порядок реєстрації зазначеного житлового будинку повинен був проводитися відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56. Після [PERSON] , яка померла [INFO] спадкова справа не заводилась, із заявами про прийняття або про відмову від спадщини ніхто не звертався, свідоцтва про право на спадщину не видавались, заповіт не посвідчувався. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається із 1/2 часток житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 11.07.1986 року, в той час як [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до ст.9 Цивільного кодексу (в редакції 1963 року), цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тобто вона не могла набувати право власності на житловий будинок. Отже, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 11.07.1986 року, видане на ім`я [PERSON] . В свою чергу матеріалами справи підтверджується право [PERSON] на спадкування на за законом після [PERSON] вказану частку спірного житлового будинку. На підставі викладеного,

Outcome: approved