Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

Заявник [PERSON] , за участю заінтересованих [PERSON] , Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, звернувся в суд із заявою про усиновлення неповнолітніх дітей [PERSON] , 2010 року народження та [PERSON] , 2013 року народження. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що у 2023 році він зареєстрував шлюб з [PERSON] , у якої є донька, [PERSON] , 2010 р.н. та донька [PERSON] , 2013 р.н. Також, у них є спільна дитина, [PERSON] , 2021 р.н. Між ними склалися добрі родинні відносини. Він з любов`ю ставиться до [PERSON] та [PERSON] , постійно дбає про стан їхнього здоров`я, піклується про фізичний, розумовий та духовний розвиток. По батьківськи турбується про них та фактично виконує батьківські обов`язки. Діти, [PERSON] та [PERSON] , ставляться до нього, як до батька. Він має постійне місце роботи (ФОП), проживання, отримує достатній дохід для того, щоб забезпечити дітям належне утримання. Їхня сім`я проживає у чотирикімнатній квартирі загальною площею 76,65 кв.м, житловою - 47,3 кв.м, що відповідає санітарно-гігієнічним вимогам. Він є дієздатним громадянином України, має позитивні характеристики, добрий фізичний стан здоров`я, не притягався до кримінальної відповідальності, батьківських прав не був позбавлений, усиновлювачем не був. Бажає усиновити дітей дружини, [PERSON] та [PERSON] , та бути офіційно для них батьком. Мати дітей не заперечує проти усиновлення. З підстав, наведених у заяві, заявник просить ухвалити рішення про усиновлення ним неповнолітніх дітей [PERSON] , 2010 року народження та [PERSON] , 2013 року народження та внести відповідні зміни в актові записи про народження дітей, не змінюючи при цьому по батькові дітей. 04.12.2023 ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду. У судовому засіданні заявник заяву підтримав з підстав та обґрунтувань, викладених у ній, та просив її задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечила. Представник заінтересованої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради Дунець М.Б. у судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечила. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Суд встановив, що 23.09.2023 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , в результаті чого прізвище дружини змінено на « [PERSON] », що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 23.09.2023 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1711. У [PERSON] є неповнолітні діти: дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 27.09.2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №2222 та дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 13.10.2010 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №2371. Також, у заявника [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 15.10.2021 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №2314. [PERSON] разом із [PERSON] та неповнолітніми дітьми: [PERSON] , 2010 р.н., [PERSON] , 2013 р.н. та [PERSON] , 2021 р.н. проживають за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать Витяги з реєстру територіальних громад та Акт про встановлення факту проживання громадянина від 11.10.2023, згідно якого [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] , без державної реєстрації місця проживання. Згідно акту обстеження умов проживання, складеного [PERSON] та [PERSON] , начальником відділу та головним спеціалістом відділу з питань опіки та піклування служби у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради встановлено, що житло розміщене на 7 поверсі 10 поверхового будинку, складається із 4 кімнат, загальною площею -76,65 кв.м., житловою - 47,3 кв.м. Умови проживання належні. Квартира мебльована, є всі необхідні предмети побуту та повсякденного вжитку. Санітарно-гігієнічні умови відповідають нормам. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: для дітей відведено окреме місце для навчання, відпочинку, сну та повноцінного розвитку. Судом з`ясовано, що заявник [PERSON] не був позбавлений батьківських прав, не притягався до кримінальної відповідальності, є дієздатним громадянином. Він ознайомлений із наслідками усиновлення, правами і обов`язками усиновлювачів, станом здоров`я дитини. Усиновлення не має за мету матеріальної або будь-якої іншої вигоди. Згідно висновку про стан здоров`я заявника від 16.10.2023, наданий КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» амбулаторія загальної практики сімейної медицини № 12 вбачається, що [PERSON] за станом здоров`я може бути усиновлювачем. Правовими підставами для усиновлення є згода матері [PERSON] , яка засвідчена нотаріально. Батько дітей [PERSON] помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видане 27.03.2017 Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 443). Діти [PERSON] та [PERSON] в присутності головного спеціаліста відділу з питань опіки та піклування служби у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради написали письмові заяви, в яких надали згоду на їх усиновлення [PERSON] . В судовому зсіданні [PERSON] та [PERSON] вказали, що не заперечують щодо їх усиновлення [PERSON] . Згідно висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради № 25568/2023 від 20.11.2023 встановлено, що [PERSON] дбає про стан здоров`я, виховання дітей. Фактично виконує батьківські обов`язки щодо розвитку та матеріального забезпечення. Відтак, орган опіки та піклування вважає, що усиновлення дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] доцільне і відповідає інтересам дитини. Заявник, як на підставі наведених вище обставин просить суд ухвалити рішення про усиновлення ним неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , оскільки дбає про стан здоров`я, виховання дітей, виконує батьківські обов`язки щодо їхнього розвитку та матеріального забезпечення, ознайомлений із наслідками усиновлення, правами і обов`язками усиновлювачів, станом здоров`я дітей та не має за мету матеріальної або будь-якої іншої вигоди. Суд погоджується з такими аргументами заявника, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Стаття 207 Сімейного кодексу України визначає що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Відповідно до ч. 1 ст. 208 СК України, усиновленою може бути дитина. Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 211 СК України усиновлювачем може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини. Усиновлювачем може бути особа, що старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на п`ятнадцять років. Різниця у віці між усиновлювачем та дитиною не може бути більшою ніж сорок п`ять років (ч.ч. 1, 2 ст. 211 СК України). Відповідно до ст. 212 СК України, не можуть бути усиновлювачами особи, які: обмежені у дієздатності; визнані недієздатними; позбавлені батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; були усиновлювачами (опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями) іншої дитини, але усиновлення було скасовано або визнано недійсним (було припинено опіку, піклування чи діяльність прийомної сім`ї або дитячого будинку сімейного типу) з їхньої вини; перебувають на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері; зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами; не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу); страждають на хвороби, перелік яких затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; є іноземцями, які не перебувають у шлюбі, крім випадків, коли іноземець є родичем дитини; були засуджені за злочини проти життя і здоров`я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 150-1, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324, 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших злочинів; за станом здоров`я потребують постійного стороннього догляду; є особами без громадянства; перебувають у шлюбі з особою, яка відповідно до пунктів 3-6, 8 і 10 цієї статті не може бути усиновлювачем. Крім осіб, зазначених у частині першій цієї статті, не можуть бути усиновлювачами інші особи, інтереси яких суперечать інтересам дитини. Згідно ст. 217 СК України усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків. Згода батьків на усиновлення дитини має бути безумовною. Угода про надання усиновлювачем плати за згоду на усиновлення дитини батькам, опікунам чи іншим особам, з якими вона проживає, є нікчемною. Згода батьків на усиновлення може бути дана ними лише після досягнення дитиною двомісячного віку. Якщо мати чи батько дитини є неповнолітніми, крім їхньої згоди на усиновлення потрібна згода їхніх батьків. Письмова згода матері на усиновлення засвідчується нотаріусом. Мати, батько дитини мають право відкликати свою згоду на усиновлення до набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Статтею 218 СК України передбачено, що для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками. Відповідно до ч. 1 ст. 220 СК України на усиновлення дитини одним із подружжя потрібна письмова згода другого з подружжя, засвідчена нотаріально. У відповідності зі ст. 223 СК України особа, яка бажає усиновити дитину, подає до суду заяву про усиновлення. Подання такої заяви через представника не допускається. Заява про усиновлення може бути відкликана до набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Відповідно до ст. 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; особу дитини та стан її здоров`я; ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити. При дотриманні всіх умов, встановлених цим Кодексом, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини. Згідно ст. 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що заявник виконав всі умови, встановлені законодавством для усиновлення, він має здатність особи, яка бажає усиновити дітей, може забезпечити стабільні та гармонічні умови для життя дітей, а тому, є всі підстави для задоволення заяви в повному обсязі. Також, ст. 229 СК України передбачено, що особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір`ю, батьком дитини або повнолітньої особи. Відтак, в разі усиновлення заявником дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , органам РАЦС слід внести зміни до актового запису про народження, зазначивши батьком дітей заявника [PERSON] , оскільки це відповідає інтересам дітей. З приводу клопотання заявника про залишення в актовому записі про народження діючого по батькові дітей, Суд наголошує на такому. Якщо щодо зміни прізвища в разі усиновлення спірних моментів в національному законі не існує, однак не передбачено залишення існуючого запису по - батькові дитини в разі її усиновлення, а навпаки - якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини (ч.2 ст. 231 СК України). Поряд з цим, захист прав людини - це захист основ життя. Суд свідомо акцентує на первинності природних прав людини стосовно державного права, на їх зв`язку із основами людського буття, принципами права, для того, щоб підкреслити нагальну необхідність їх забезпечення та захисту. Ці права слугують гарантією індивідуальної автономії та свободи, засобом захисту суб`єктів від свавілля з боку держави та інших людей. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обов`язковість застосування національними судами України норм Конвенції. Рішення Європейського суду з прав людини визнаються та виконуються в України, а відтак прецедентна практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства. Чинне законодавство України досить вільно дозволяє громадянам змінювати власне ім`я і прізвище, що підтверджується положеннями ст. 295 Цивільного кодексу України. Однак при бажанні змінити по батькові на власний розсуд доводиться стикатися з прогалиною в законодавстві, оскільки така зміна можлива лише у разі зміни батьком власного імені, виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про її народження або усиновлення. Наявність такої прогалини ствердив власним рішенням Європейський суду з прав людини у справі "Гарнага проти України" від 16 травня 2013 року (заява 20390/07) , у якому суд визнав порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема права на повагу до свого приватного і сімейного життя. У згаданій справі заявниця стверджувала, що державні органи влади втрутилися в її приватне життя, відхиливши її заяву про зміну по батькові (по батькові може вважатися другим ім`ям, котре походить від власного імені батька з відповідним суфіксом, що означає стать особи). ЄСПЛ ствердив порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначивши наступне. «38. Визнаючи, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє ім`я, Суд визнає, що законодавчі обмеження такої можливості можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації особи та зв`язку носіїв певного імені з сім`єю (див. вищезазначене рішення у справі «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland), п, 39). 41. Таким чином, Суд зазначає, що сторони оспорюють те, чи ґрунтується обмеження права заявниці на законі чи на неправильному тлумаченні закону. На час подій чинними були різні положення (див. пункти 17, 20, 21 та 24 вище), що свідчить про те, що питання зміни по батькові не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення закону, безперечним є те, що право особи на збереження свого імені, як і право на його зміну, визнається законодавством України. Слід зауважити, що українська система зміни імен видається доволі гнучкою та особа може змінити своє ім`я, дотримуючись спеціальної процедури, яка передбачає тільки мінімальні обмеження, які застосовуються у дуже конкретних випадках, здебільшого пов`язаних з кримінальним судочинством (див. пункт 22 вище). У той самий час, як видається, будь-яких ширших міркувань для накладення обмежень на зміну імені особи - таких як точний облік населення або зв`язок носіїв певного імені з сім`єю - державними органами не висувається. За такої ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться (див. пункт 38 вище), вони не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно Суд вважає, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції.» Відтак Суд наголошує, що хоча Законом, а конкретніше ч.2 ст. 231 СК України встановлене імперативне правило за яким якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини, ця визначена національним законом безальтернативність, становить порушення конвенційного права як заявника, так і «маленької людини» - дитини на приватне життя, передбаченого ст. 8 Конвенції, оскільки і сама дитина, котра досягла рівня розумового розвитку, і з думкою котрої погоджується заявник, вважає елементом ідентифікації її з біологічним батьком, збереження існуючого по - батькові. Жодного виправдання цьому обмеженню в національному законодавстві не існує. За наведених вище підстав, Суд вважає за можливе відступити від національної норми, котра є невиправдано безальтернативною, та врегулювати спірне відношення прецедентним правом, а саме висновками ЄСПЛ у справі "Гарнага проти України" від 16 травня 2013 року (заява 20390/07), відтак приймаючи рішення про усиновлення до виконання, органам РАЦС не слід вносити змін до актового запису про народження дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в частині по батькові. Відповідно до ст. 234 CK України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Свідоцтво про народження, що було видане раніше, анулюється. На підставі вищевикладеного, суд вважає заяву про усиновлення неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 314 ЦПК України, ст.ст. 229, 230, 233 СК України, суд вважає за можливе задовольнити вимогу заявника та змінити усиновленим дітям прізвище та записати заявника їхнім батьком, про що внести зміни до актового запису про народження дітей. У порядку ч. 4 ст. 314 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про усиновлення, відносяться на рахунок заявника. На підставі наведеного,

Outcome: approved