Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Позивач ЖБК «Автотранспортник-4» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. В обґрунтування вимог позивач зазначає про те, що до вересня 2021 року відповідач мав зареєстроване місце проживання та був власником квартири [ADDRESS] і споживав послуги з управління багатоквартирним будинком, утримання будинку та прибудинкової території, що надаються обслуговуючим кооперативом ЖБК «Автотранспортник-4». Як зазначає позивач, відповідач своєчасно та у повному обсязі не сплачував за надані йому послуги з управління багатоквартирним будинком, утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого станом на 03.03.3023 року має заборгованість в розмірі 32 116,25 грн., що складається з: 21 146,43 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги, 2636,53 грн. - 3 % річних (нараховані по 23.02.2022 року), 8333,29 грн. - інфляційні втрати (нараховані по 23.02.2022 року). Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 15.03.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.04.2023 року повернуто позивачу надмірно сплачений судовий збір. 05.06.2023 року до суду надійшла заява відповідача про застосування строку позовної давності. 19.06.2023 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому він просить відмовити в задоволенні позову. 03.08.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на відсутність належних доказів розміру заборгованості, оскільки надана позивачем довідка не містить інформації щодо загального строку заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги, якими він користувався та які були йому надані позивачем. Також, не надано достовірних доказів щодо тарифу, який було встановлено для нарахування вартості житлово-комунальних послуг мешканцям будинку, на підставі якого зроблено розрахунок заборгованості. Крім того, інформація щодо заборгованості відповідача є суперечливою. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила про пропуск позивачем строку позовної давності, а також про відсутність доказів щодо спроб та пропозицій позивача врегулювати питання заборгованості. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 15.08.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача Горбенка К.О. на відзив представника відповідача на позовну заяву. У даній відповіді представник позивача вказує на належність наданих доказів щодо розміру заборгованості та тарифів, в той час, як представником відповідача не надано жодного контр-розрахунку, який би спростував правильність нарахування заборгованості. Представник позивача також заперечив щодо заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вказавши на те, що за межами позовної давності перебуває прострочена заборгованість, яка виникла до 08.03.2020 року. З урахуванням запровадження карантину на території України в межах позовної давності перебуває прострочена заборгованість, яка виникла з 02.04.2017 року. Щодо періоду стягнення заборгованості з 01.01.2017 року по 01.04.2017 року представник позивача зауважив, що строк позовної давності в цій частині був пропущений з поважних причин. Посилаючись на викладене та вважаючи доводи представника відповідача необґрунтованими та безпідставними, представник позивача просив визнати поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності. 02.10.2023 року та 06.10.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача Горбенка К.О. у справі. В судовому засіданні представник позивача Горбенко К.О. позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. При цьому визнала факт наявності у відповідача заборгованості, проте заперечувала щодо її розміру. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (стаття 5 ЦПК України). Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] з 03.02.2012 року до 29.09.2021 року був власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до Статуту ЖБК «Автотранспортник-4» є обслуговуючим кооперативом, який здійснює утримання та обслуговування будинку [ADDRESS] . Таким чином, позивач є обслуговуючою організацією вказаного будинку та здійснює його утримання, обслуговування та експлуатацію. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання зі сплати за надані йому послуги з управління багатоквартирним будинком, утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого станом на 03.03.3023 року має заборгованість в розмірі 32 116,25 грн., що складається з: 21 146,43 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги, нарахована по серпень 2021 року включно, 2636,53 грн. - 3 % річних (нараховані по 23.02.2022 року), 8333,29 грн. - інфляційні втрати (нараховані по 23.02.2022 року). Згідно зі статтею 13 Конституції України, власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Обов`язок споживача своєчасно оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території випливає і з положень ст. 162 Житлового кодексу України, пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. У частині першій статті 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Згідно п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до витягів з протоколів загальний зборів ЖБК «Автотранспортник-4» № 41 від 07.09.2013 року, № 42 від 04.06.2014 року, від 07.12.2016 року, № 1 від 08.07.2021 року були встановлені наступні розміри внесків на утримання будинку: з 01.09.2013 року для 1-х поверхів - 2,26 грн., з 2-го по 16-ий поверхи - 2,88 грн.; з 01.07.2014 року для 1-х поверхів - 2,59 грн., з 2-го по 16-ий поверхи - 3,65 грн.; з 01.04.2016 року для 1-х поверхів - 3,81 грн., з 2-го по 16-ий поверхи - 4,98 грн.; з 01.04.2018 року для 1-х поверхів - 4,50 грн., з 2-го по 16-ий поверхи - 5,98 грн.; з 01.08.2021 року для 1-х поверхів - 9,21 грн.., з 2-го по 16-ий поверхи - 9,98 грн. Вказані рішення у встановленому законом порядку скасовані не були. Суд звертає увагу і на те, що підтвердженням надання житлово-комунальних послуг належним чином є відсутність звернень відповідача до ЖБК щодо порушень надання житлово-комунальних послуг, а також складених у передбаченому законом порядку актів-претензій. Крім того, таким підтвердження є і часткова сплата вказаних внесків відповідачем у вказаний період, хоча їх розмір визначався відповідачем на власний розсуд. Суд зауважує на те, що споживач, зокрема, зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 2 ст. 7, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд відхиляє доводи відповідача, як необґрунтовані та приходить до висновку про те, що позивач довів обставини, на які посилався, натомість відповідачем не доведено ненадання або неналежне надання ЖБК житлово-комунальних послуг, а також не спростовано надані розрахунки заборгованості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 32 116,25 грн., що складається з: 21 146,43 грн. - заборгованість за житлово-комунальні послуги, 2636,53 грн. - 3 % річних (нараховані по 23.02.2022 року, 8333,29 грн. - інфляційні втрати (нараховані по 23.02.2022 року), є законними та обґрунтованими. В той же час, вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, що підлягає стягненню, а також розглядаючи заву відповідача про застування строку позовної давності, суд зауважує наступне. Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, №22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено п. 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20 травня 2020 року, № 500 від 17 червня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року, № 760 від 26 серпня 2020 року, № 956 від 13 жовтня 2020 року, № 1236 від 09 грудня 2020 року, № 104 від 17 лютого 2021 року, № 405 від 21 квітня 2021 року, № 611 від 16 червня 2021 року, № 855 від 11 серпня 2021 року, № 981 від 22 вересня 2021 року, № 1336 від 15 грудня 2021 року, № 229 від 23 лютого 2022 року, № 630 від 27 травня 2022 року, № 928 від 19 серпня 2022 року, № 1423 від 23 грудня 2022 року, та карантин діяв до 01 липня 2023 року. З даним позовом позивач звернувся до суду 14.03.2023 року. Таким чином, при зверненні до суду з зазначеними вище позовними вимогами, позивачем не були пропущені строки позовної давності за вимогами за період з березня 2017 року, при цьому судом враховані правові позиції Верховного Суду, наведені в постанові від 07 вересня 2022 року по справі № 679/1136/21. В той же час, позовні вимоги за період з 01.01.2017 року по 01.03.2017 року заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності і підстави для поновлення цього строку відсутні, а клопотання сторони позивача про поновлення строку суд вважає необґрунтованим, оскільки посилання на наявність арешту на рахунках ЖБК не перешкоджало позивачу звернутись до суду з вимогами до відповідача з відповідним клопотанням про звільнення/відстрочення сплати судового збору. Відтак, в задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за період з 01.01.2017 року по 01.03.2017 року в розмірі 8476,47 грн., а також 3 % річних в розмірі 1 267,77 грн. та інфляційних втрат 4 460,01 грн., нарахованих на вказаний розмір заборгованості, належить відмовити за пропуском строку позовної давності. Водночас, у зв`язку із відмовою в задоволенні вказаних вимог, перерахуванню підлягають 3 % річних та інфляційні втрати, нараховані за період з 01.03.2017 року по 23.02.2022 року. Таким чином з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за період з 01.03.2017 року по 31.08.2021 року в розмірі 12 699, 96 грн., а також 3 % річних за період з 01.03.2017 року по 23.02.2022 року в розмірі 1 368,76 грн. та інфляційні втрати за вказаний період в розмірі 3 873,28 грн., в зв`язку із чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на викладене, оцінивши доводи сторін, перевіривши обставини справи в сукупності з наявними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Інші доводи та твердження сторони відповідача підстав для відмови в задоволенні позову повністю чи в іншій частині не дають. Оскільки суд задовольняє частково позовні вимоги, то відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1499,44 грн.

Outcome: partial