Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач за договорами факторінгу отримав право вимоги за невиконаними кредитними договорами до [PERSON] . Усі боргові зобов`язання виникають з кредитних договорів, що були укладені у електронній формі. Позивач просив стягнути з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» суму заборгованості 51 470,50 грн. яка складається з наступного: за Кредитним договором № 965628597 в розмірі 44 462,50 грн, з яких: 12 500 грн сума заборгованості за основною сумою боргу та 31 962,50 грн сума заборгованості за відсотками; за Кредитним договором № 00-2355865 в розмірі 7 008 грн, з яких: 2 400 грн сума заборгованості за основною сумою боргу та 4 608 грн сума заборгованості за відсотками Ухвалою від 26.10.2023 провадження у справі відкрито та її розгляд призначено у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, 08.11.2023 на адресу суду скерував заяву про підтримання позовних вимог та проведення судового засідання без їхньої участі. Адвокатом Яресько Т.В., який діє в інтересах [PERSON] , подано відзив на позовну заяву, який мотивованим тим, що позивачем не надано жодного первинного бухгалтерського документа, що підтверджував би факт здійснення господарської операції, в тому числі, але не виключно, надання кредитних коштів первісними кредиторами відповідачу, оплати відповідачем певних сум по кредиту, нарахування відсотків тощо. Посилався на Постанову Верховного Суду у від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц, в якій відображення стала позиція Верховного Суду стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості. Причому важливими є наступні висновки: 1. «Відмовляючи в задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») наявність заборгованості у відповідача перед банком.» 2. «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.» Тобто, для доведення існування ймовірної заборгованості та встановлення розміру даної ймовірної заборгованості Відповідача перед Первісними кредиторами (а отже, і перед Позивачем), Позивач зобов`язаний був надати банківські виписки, платіжні доручення, меморіальні ордери та/або інші первинні бухгалтерські документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Окрім того, як вбачається з ст.1054 ЦК України «1. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 2. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 3. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.». Більше того, відповідно до абз.2 ч.1 ст.1046 ЦК України Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тобто, для того щоб стягувати з Відповідача якусь уявну заборгованість Позивач зобов`язаний був довести належними та допустимими доказами (первинними бухгалтерськими документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») сам факт надання коштів Відповідачу первісним кредитором, що зроблено не було. Звернув увагу суду, що відповідно до ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»: «1. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. 2. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: - назву документа (форми); - дату складання; - назву підприємства, від імені якого складено документ; - зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; - посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).» В позовній заяві не було надано взагалі жодного документу, який хоч якось пояснював б факт переведення коштів на рахунок Відповідача Первісними кредиторами. Таким чином, жодний з первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Позивачем наданий не був, а отже суд фізично не має можливості встановити існування заборгованості Відповідача перед Позивачем та можливий розмір такої заборгованості. Крім того, зазначає, що позивач після передачі йому права вимоги за кредитними договорами, не здійснював жодних нарахувань, а суми заборгованості передані йому в такому вигляді Первісним кредитором за Договором факторингу. На підтвердження своїх позовних вимог Позивач подає разом з позовною заявою розрахунки заборгованості по кожному з Кредитних договорів. Однак, надані Позивачем разом з позовною заявою розрахунки заборгованості складені відповідно самим Позивачем і не містять жодного підпису представників первісних кредиторів, жодного підтвердження реальності господарської операції: з них не можливо вирахувати, коли заборгованість була переведена в прострочену, чи були сплати з боку відповідача, який був порядок нарахування відсотків, в якому розмірі вони були нараховані, коли вони були нараховані, тощо. Розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Тому, надані Розрахунки заборгованості не є належними доказами суми заборгованості, оскільки з них в принципі не можливо встановити формування заборгованості та її складові. Окрім того, надані Позивачем разом з позовом розрахунки заборгованості по кредитним договорам містить лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту та відсотків, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту та відсотків по кожному платіжному періоду, тощо. Враховуючи описане вище, просив відмовити в задоволенні позову та стягнути на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Позивачем клопотань про витребування доказів не заявлялось. З врахуванням вказаного, суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору № 965628597 від 13.01.2021, укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та [PERSON] , остання повинна була отримати кредитні кошти на суму 12 500 грн. Договір має позначку про його електронне підписання позикодавцем та позичальником за допомогою одноразового ідентифікатора (п.4.4 Договору та п.10 Графіку розрахунків). За договором факторингу № 20102022 від 20.10.2020 ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» набуло від ТОВ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬЮ «Таліон Плюс» право вимоги за кредитними договорами, у тому числі й право вимоги до [PERSON] , первісним кредитором якого було ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» за кредитним договором № 965628597 за яким рахується борг 44 462,50 грн. (а.с. 6-9) Також, позивачем надано витяг з реєстру прав вимоги № 2 від 06.03.2023, укладеного ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК ЄАПБ» на виконання договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022, де значиться боржник [PERSON] за кредитним договором № 965628597 з заборгованістю 44 462,50 грн. (а.с.15) Згідно наданого позивачем розрахунку боргу, за вказаним вище кредитним договором за період з 06.03.2023 по 31.08.2023 нарахована борг на суму 44 462,50 грн.(а.с.16). Кредитний договір має відмітку про його електронне підписання позичальником за допомогою одноразового електронного ідентифікатора з використанням номеру мобільного телефону « [NUMBER] ». Жодних відомостей щодо проведення транзакцій ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» для перерахування кредитних коштів на банківський рахунок, який належить саме [PERSON] матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять жодних доказів того, що номер мобільного телефону « [NUMBER] » належить саме [PERSON] . Окрім того, суд зазначає, що позивачем не було надано копії договору факторінгу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», за яким ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до [PERSON] . Позивач не зазначає причину неможливості подання такого доказу та не вказує, у кого цей документ знаходиться. Крім того, 13.01.2021 між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 00-2355865, який підписаний електронним підписом останньої, відтвореним шляхом використання нею одноразового ідентифікатора. 22.12.2022 між ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» та ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 22122022/2, згідно даних умов якого ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «КАЧАЙ ГРОШІ» права вимоги до боржників, указаними в Реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 22122022/2 від 22.12.2022 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до [PERSON] на суму 7 008 грн(а.с.30). Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно з частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З наданих позивачем документів слідує, що кредитні договори між сторонами укладалися в електронній формі. При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, що саме [PERSON] , а не інша особа, підписувала за допомогою одноразового ідентифікатора у електронному вигляді кредитний договір та позивачем не надано доказів щодо отримання кредитних коштів саме [PERSON] . Також, позивачем не надано копію договору факторингу, що підтверджує набуття ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги до відповідача. Позивач не скористався своїм правом на витребування доказів і не заявляв клопотань про витребування з банківських установ відомостей щодо отримання кредитних коштів [PERSON] або витребування у певної особи договору факторінгу. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У частинах першій та другій ст. 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1 ст. 642 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. В той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р. № 6-16цс15. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. Позивач посилається у якості доказів наявності заборгованості на витяги з реєстрів боржників, отримані під час відступлення права вимоги та розрахунки боргу. Однак такі реєстри та розрахунки, самі собою, не є належним доказом, що підтверджує наявність та розмір боргу, оскільки не містять даних про видачу та отримання кредитних коштів, або за яким банківським рахунком зроблено цей витяг. Таким чином, подані позивачем докази щодо заборгованості, не є підтвердженням виконаних банківських операцій. Суд позбавлений можливості перевірити чи виникла зазначена заборгованість саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору. З поданих до суду доказів неможливо встановити взагалі факт укладення кредитного договору беззаперечно із відповідачем. Згідно з Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 №578/5 до первинних документів, які фіксують факт виконання операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і у податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Банківська виписка має статус первинного документу. Розрахунок заборгованості, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» є лише похідним від первинної бухгалтерської документації та може містити відомості про господарську операцію. Проте саме банківська виписка за картковими рахунками може бути належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором, що споживач користувався кредитною карткою, ним вносились кошти на погашення заборгованості, або ні. Отже, надані позивачем витяги з реєстрів боржників та розрахунки боргу не є доказом розміру боргу, який позивач просить стягнути, оскільки позивачем не доведено отримання кредитних коштів, а також розмір і складові дійсної заборгованості за вказаними кредитними договорами. З огляду на наведене суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог. Зважаючи на результат вирішення спору, відповідно до ст.144 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. Щодо витрат на правову допомогу, які заявлені стороною відповідача, суд зазначає наступне. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що відповідно до ордеру на надання правничої допомоги від 16.11.2023, [PERSON] уповноважила адвоката Яреська Т.В. на представництво у Кіцманському районному суді. З акту приймання-передачі послуг № 1 від 16.11.2023 слідує, що час, витрачений на надання правничої допомоги щодо складання відзиву, участь у судових засіданнях (у разі наявності), складання всіх процесуальних документів у справі, адвокат Яресько Т.В. оцінив на суму 10 000 грн. Відповідач на підтвердження надання правової допомоги також надав квитанції про оплату наданих послуг на суму 10 000 грн. Відповідно до ст. 141 Цивільно-процесуального кодексу України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Досліджуючи надані представником відповідача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, зважаючи на відсутність клопотання сторони позивача про зменшення таких витрат, - суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для компенсації позивачем відповідачу розміру витрат на правничу допомогу та факту надання адвокатом професійної правничої допомоги у цій справі в розмірі 10 000 грн., тобто клопотання підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved