Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

Представник [PERSON] - адвокат Оприско М.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2013 року по 30.03.2020 року, який було розірвано Галицьким районним судом м.Львова. За час перебування у цьому шлюбі 24.09.2015 року сторонами було придбано транспортний засіб марки RENAULT MEGANE, 2007 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , та 28.07.2018 року було придбано транспортний засіб HYUNDAI TUCSON, 2018 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] . Згідно відповіді Головного Сервісного центру РСЦ ГСЦ МВС у Львівській обл. на адвокатський запит вбачається, що автомобіль RENAULT MEGANE, 2007 р.в. був відчужений на підставі договору купівлі-продажу без згоди позивача, а автомобіль HYUNDAI TUCSON 2018 р.в. рахується на обліку за відповідачем по теперішній час. Зазначає, що придбані сторонами під час шлюбу автомобілі марки «RENAULT MEGANE» та «HYUNDAI TUCSON», є об`єктами спільної сумісної власності подружжя і на переконання позивача підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини цих автомобілів, що становить суму в розмірі 490 200,00 грн., оскільки згідно Висновку експертного дослідження від 09.11.2022 року, здійсненого судовим експертом Львівського НДЕКЦ МВС України Романяк А.М., середньоринкова ціна автомобіля марки RENAULT MEGANE, 2007 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , станом на 09.11.2022 року становить 214290,00 грн., та середньринкова ціна автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2018 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , становить 766110,00 грн. Враховуючи вищевикладене, просить визнати автомобілі RENAULT MEGANE, 2007 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , та HYUNDAI TUCSON 2018 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , об?єктами права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , набутим за час шлюбу; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості автомобіля RENAULT MEGANE, 2007 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , що становить 107145,00 грн. та 1/2 вартості автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2018 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , що становить 383055,00 грн. Не погоджуючись з поданою позовною заявою, від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лавринів М.Я. надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку із безпідставністю таких. Відзив мотивує тим, що стягненню підлягає сума коштів, виходячи з ринкової (дійсної) вартості майна на час розгляду справи в суді, а не середньоринкова ціна, з якою відповідач не погоджується, оскільки така не відображає фактичних особливостей дійсного стану майна. Також вказує, що Висновок експерта судової транспортно-товарознавчої експертизи є необґрунтованим, з помилками, оскільки використано застарілі дані, а також завищена середня ринкова ціна, у зв`язку з тим, що враховано дані автомобіля дорожчої модифікації. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив такий задоволити. Відповідач та його представник з вересня 2023 року в жодне судове засідання не з`явились (12.09.2023 року, 19.10.2023 року, 30.10.2023 року, 17.11.2023 року, 13.12.2023 року, 19.12.2023 року та 28.12.2023 року), хоча й належним чином повідомлялись про дату, час та місце проведення таких. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступного висновку. Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст.3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18 травня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 18.05.2013 року. Відповідно до відповідей Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС у Львівській області №31/13-В-111/Аз від 21.07.2022 року та №31/13-О-186/Аз від 21.10.2022 року на адвокатські запити згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів за громадянином [PERSON] 24.09.2015 року у ВРЕВ м.Дубно УМВСУ у Волинській області зареєстрований автомобіль RENAULT MEGANE, 2007 р.в., об`єм двигуна 1461 см3, який 27.12.2019 року в територіальному сервісному центрі №4641 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області на підставі договору купівлі-продажу перереєстрований на нового власника - [PERSON] ; також 28.07.2018 року у територіальному сервісному центрі №4641 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області на його ім`я зареєстрований автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2018 р.в., об`єм двигуна 1999 см3, який рахується за ним на обліку по теперішній час. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 30.03.2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відтак, з вищевикладеного вбачається, що за час перебування у шлюбі сторони придбали два автомобілі - RENAULT MEGANE, 2007 р.в. та HYUNDAI TUCSON, 2018 р.в., які було оформлено на відповідача [PERSON] . Вказане не заперечується і сторонами у справі. Надаючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставинам справи, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Як встановлено судом, спірне рухоме майно придбано під час перебування позивача та відповідача у справі у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. З огляду на викладені обставини вбачається, що спірне майно придбано під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України). Згідно зі ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст.364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до висновку експерта №1050/22 судової транспортно-товарознавчої експертизи від 09.11.2022 року середня ринкова ціна автомобіля RENAULT MEGANE, об`єм двигуна 1461 см.куб., 2007 року випуску, без врахування особливостей його фактичного стану, умов експлуатації та пробігу на момент проведення дослідження становить 214290,00 грн.; середня ринкова ціна автомобіля HYUNDAI TUCSON, об`єм двигуна 1999 см.куб., 2018 року випуску, без врахування особливостей його фактичного стану, умов експлуатації та пробігу на момент проведення дослідження становить 766110,00 грн. Заперечуючи щодо вартості спірного автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2018 року випуску, представником відповідача долучено до матеріалів справи висновок експерта №22327 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи автомобіля від 18.03.2023 року. Відповідно до вказаного висновку експерта ринкова вартість представленого 28 лютого 2023 року автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2018 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , складає 443175,48 грн. Зі змісту висновку експерта №22327 від 18.03.2023 року вбачається, що автомобіль HYUNDAI TUCSON, реєстраційний № [NUMBER] на момент огляду - обстеження 28.02.2023 року роботоздатний - на ходу, без аварійних пошкоджень, але несправний - розкомплектований (відсутні окремі штатні складники оздоблення салону і екстер`єру), має експлуатаційні та інші неаварійні пошкодження, дефекти, ознаки порушення, погіршення функціональних, експлуатаційних властивостей, характеристик окремих складових частин, ознаки минулих пошкоджень і проведення ремонтного відновлення кузова. Окрім цього, експертом у вищевказаному висновку зазначається, що на момент обстеження в автомобілі виявлені фактори, що впливають на зниження його ринкової вартості, а саме пошкоджені та підлягають заміні або відсутні штатні (передбачені його конструкцією і комплектністю) складові частини відповідно до наданого експертом переліку. 09.06.2023 року представником позивача - адвокатом Оприском М.В. скеровано до ТОВ "Авто Лідер Захід" адвокатський запит №1-090623/1-1407/22-ц, відповідно до якого просив надати інформацію, чи на час продажу [PERSON] автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2018 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] був укомплектований запчастинами відповідно до переліку, наведеного експертом у висновку №22327 від 18.03.2023 року. Згідно відповіді ТОВ "Авто Лідер Захід" №143 від 16.06.2023 року на вищевказаний адвокатський запит автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2018 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] придбаний на підставі договору купівлі-продажу №АЛЗ-00073 від 28.07.2018 року; актом прийому-передачі транспортного засобу від 28.07.2018 року транспортний засіб переданий у власність покупця без зовнішніх дефектів, недоліків чи ушкоджень. Відтак, надаючи оцінку висновку експерта, долученого представником відповідача, слід зазначити, що такий не може бути належним та допустимим доказом дійсної вартості автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2018 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , у зв`язку з його розкомплектованістю на момент експертного дослідження, а тому такий висновок не може братись судом до уваги. Відтак, беручи до уваги наданий стороною позивача висновок експерта №1050/22 судової транспортно-товарознавчої експертизи від 09.11.2022 року, як належний та допустимий доказ вартості спірного рухомого майна, суд зазначає наступне. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ч.2 та ч.3 ст.102 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмету доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасників справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Відповідно до вимог ч.7 ст.102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений про кримінальну відповідальність, за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом-також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Згідно вимог ч.5 ст.106 ЦПК України у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдимий висновок. Враховуючи вищевикладене, а також те, що автомобілі RENAULT MEGANE, 2007 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , та HYUNDAI TUCSON 2018 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , придбані за час перебування сторін у шлюбі, є неподільними речима, суд приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивачки, в порядку поділу майна подружжя, беручи до уваги поданий стороною позивача висновок експерта щодо вартості вказаних транспортних засобів, слід стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію в розмірі 1/2 вартості автомобіля RENAULT MEGANE, 2007 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , що становить 107145,00 грн. та 1/2 вартості автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2018 р.в., ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , що становить 383055,00 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають до задоволення. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат слід зазначити наступне. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. За ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Положення статті 139 ЦПК України передбачають, що судом встановлюється розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, перекладача чи експерта на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Встановлено, що позивач понесла витрати за проведення по справі судової транспортно-товарознавчої експертизи №1050/22 від 09.11.2022 року в розмірі 2400,00 грн., що стверджується квитанцією №0.0.2733645165.1 від 08.11.2022 року. Відтак, зазначені витрати підлягають стягненню з відповідача. Окрім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, також необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки суму сплаченого судового збору в розмірі 4902,00 грн.

Outcome: approved