Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

30.11.2023 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.03.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримав у власність грошові кошти в сумі 55\~000,00 грн, а також зобов`язався повернути позику у визначений договором строк. Факт передачі коштів підтверджується не лише підписанням сторонами договору позики, а й наявністю у позивача підписаної власноруч відповідачем розписки про отримання коштів, яка відповідно до п.5 договору підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язань. Окрім того, у п. 4 договору позики сторонами визначено строк повернення коштів до 29.06.2018, а також погоджено графік повернення коштів. Однак, у строки, передбачені договором позики від 30.03.2018, станом на 12.11.2023 відповідач частково виконав взяті на себе зобов`язання, повернувши позивачу 30.04.2018 кошти у сумі 1000,00 грн, 10.09.2020 1000,00 грн, 26.11.2020 3200 грн та 17.12.2021 1500,00 грн. Таким чином, заборгованість відповідача за договором позики становить 48300,00 грн. Окрім того, договором позики сторонами визначено відповідальність відповідача (позичальника) в разі прострочення ним строку повернення позики у виді сплати пені в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми боргу, індексу інфляції та 5% річних, а також у виді штрафу у розмірі 20 % суми простроченого платежу. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивач просить стягнути на свою користь заборгованість за договором позики від 30.03.2018 у розмірі 48300,00 грн, а також розмір неустойки, інфляційних втрат і відсотків річних в загальному розмірі 14537,35 грн, з яких: 4850,62 грн пеня, 3191,43 грн річні відсотки, 6495,30 грн інфляційні втрати, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1073,60 грн. Ухвалою суду від 04.12.2023 відкрито провадження у справі № 141/885/23 та з врахуванням вимог ст.\~274 ЦПК України вирішено розгляд справи провести в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін 04.01.2024, а також зобов`язано позивача надати суду докази сплати відповідачем заборгованості за укладеним договором позики від 30.03.2018, а також оригінал договору позики від 30.03.2018 та оригінал розписки від 30.08.2018, зобов`язано відповідача надати суду докази погашення боргу за укладеним договором позики від 30.03.2018. 28.12.2023 до суду надійшла заява від позивача [PERSON] про надання оригіналу договору позики від 30.03.2018 та оригіналу розписки від 30.08.2018 на виконання вимог ухвали суду від 04.12.2023. Також у заяві від 28.12.2023 зазначено про неможливість позивача надати суду докази сплати відповідачем заборгованості за укладеним договором позики від 30.03.2018, оскільки кошти в рахунок погашення заборгованості за договором позики було передано відповідачем безпосередньо готівкою без фіксації на паперовому чи іншому носії. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 04.01.2024 не з`явився. При цьому, 20.12.2023 до суду надійшла заява позивача від 12.12.2023 про розгляд справи № 141/885/23 без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, 04.01.2024 в судове засідання не з`явився, правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався. Натомість, 04.01.2024 до суду надійшла заява відповідача [PERSON] від 04.01.2024, у якій відповідач просить застосувати позовну давність до вимог позивача у частині стягнення пені у сумі 4850,62 грн та відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині. При цьому, позовні вимоги у іншій частині позову визнає в повному обсязі, а також просить суд розгляд справи № 141/885/23 проводити без його участі. Згідно з положенням частини третьої статті 13\~ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44\~ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 206\~ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. В силу ч. 4 ст. 206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 2 ст. 247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали\~справи №141/885/23,\~з`ясувавши\~фактичні обставини,\~на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 30.03.2018 між [PERSON] (далі по тексту позикодавець) та [PERSON] (далі по тексту позичальник) було укладено договір позики (далі по тексту договір). В порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець до підписання цього договору передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 55000,00 грн (п`ятдесят п`ять тисяч гривень 00 копійок) (далі по тексту позика), а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк. Позика надана позикодавцем позичальнику готівкою. Позика за цим договором є безпроцентною (п.1 п. 3 договору). Згідно п. 4 договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 29 червня 2018 року, за наступним графіком: до 30 березня 2018 року 30000,00 грн; до 30 квітня 2018 року 5000,00 грн; до 31 травня 2018 року 10000,00 грн; до 29 червня 2018 року 10000,00 грн. Про повернення позики позикодавець на вимогу позичальника робить відмітку на розписці або видає розписку в одержанні грошей. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику розписку. У разі неможливості повернення розписки позикодавець повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність розписки у позичальника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Місце повернення позики (місце виконання та прийняття виконання зобов`язань) сторони погодили [ADDRESS] . (пункти 4.1. 4.5. договору). Відповідно до п. 5. договору документом, що підтверджує безспірність заборгованості позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання буде вважатися розписка позичальника, яка знаходиться в позикодавця. Згідно п. 6 договору, в разі прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми боргу, індекс інфляції та 5 % річних. У випадку прострочення повернення позики на строк понад тридцять календарних днів від зазначеного у п. 4 або у п. 7 позичальник повинен додатково сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% суми простроченого платежу, що не звільняє позичальника від інших штрафних санкцій та від повернення основної суми боргу (наданої позики) (п. 7 договору). Також, як убачається з розписки від 30.03.2018, [PERSON] цією розпискою підтверджує, що ним були отримані грошові кошти від [PERSON] у сумі 55000,00 грн, які зобов`язується повернути в строки, в порядку та на умовах, передбачених договором позики від 30.03.2018. Відповідач сплатив позивачу в рахунок погашення суми позики грошові кошти на загальну суму 6700,00 грн, а саме 30.04.2018 1000,00 грн, 10.09.2020 1000,00 грн, 26.11.2020 3200,00 грн та 17.12.2021 1500,00 грн, що також визнається та заперечується відповідачем. Позивач виконав свої зобов`язання за договором позики від 30.03.2018, надавши відповідачу грошові кошти у розмірі, визначеному укладеним договором. Однак, у зв`язку з невиконанням відповідачем в добровільному порядку зобов`язання у повному обсязі щодо повернення грошових коштів, наданих у позику, виникла заборгованість за договором позики від 30.03.2018, що й стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. Визначаючись щодо спірних правовідносин та встановлених обставин, суд керується наступним. Відповідно до ст.\~13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Статтею 4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). За змістом ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу. У ст.\~202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ч.ч. 1, 2 ст.\~639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Статтею 1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048\~ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей...». Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). Частиною першою статті 1049\~ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 наголошено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. ст. 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики від 30.03.2018, при цьому, розписка підписана відповідачем власноручно, оригінал якої міститься в матеріалах справи, свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики. Досліджуючи наявні у справі № 141/885/23 докази, суд доходить висновку про доведеність виникнення у позивача права вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики від 30.03.2018, оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами договору позики від 30.03.2018. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Також згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048\~цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно п. 6 договору від 30.03.2018 в разі прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві індекс інфляції та 5 % річних. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи № 141/885/23, з огляду на несплату відповідачем платежів за договором позики від 30.03.2018 у розмірі та у строки, визначені договором позики, та наявність у позичальника [PERSON] боргового документу, який підтверджує факт невиконання відповідачем зобов`язання та свідчить про існування заборгованості [PERSON] за договором позики від 30.03.2018, а також враховуючи, що на час розгляду справи судом відповідачем не надано суду беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання відповідно до статті 617\~ЦК України та доказів повного погашення суми боргу за укладеним договором позики від 30.03.2018, приймаючи до уваги повне і безумовне визнання позову відповідачем в частині позову щодо стягнення з нього основної суми боргу за договором позики, відсотків річних та інфляційних втрат, суд вважає, що позовні вимоги на загальну суму 57\~986,73 грн, з яких 48300,00 грн основна сума боргу за договором позики, 3191,43 грн 5% річних від основної суми несплаченого боргу, 6495,30 грн інфляційні втрати, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у цій частині. При цьому суд погоджується із розрахунками 5% річних та інфляційних нарахувань, здійсненими позивачем у позовній заяві, та вважає їх вірними. Щодо стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання суд зазначає наступне. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Згідно п. 6 договору від 30.03.2018 року в разі прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми боргу. Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.\~257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст.\~258\~ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) ( п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). У постанові від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, що у судових спорах, які виникають із кредитних правовідносин, позовна давність обраховується за кожним платежем окремо, яка вираховується згідно із графіком погашення заборгованості, який був визначений у кредитному договорі: «Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки становлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 cт. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст.\~1050\~ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із них платежів». Тобто Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 визначила, що позовна давність має обраховуватись за кожним платежем окремо. Також у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Отже, положення ст.ст. 256, 257, 258\~ЦК України дають підстави стверджувати, що позовні вимоги в частині стягнення пені за невиконання умов договору позики від 30.03.2018 підлягають задоволенню в межах одного року строку позовної давності після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу, а саме: нарахування пені на суму 30000,00 грн в період з 31 березня 2018 року по 31 березня 2019 року; 5000,00 грн з 01 травня 2018 року до 01 травня 2019 року; 10000,00 грн з 01 червня 2018 року до 01 червня 2019 року; 10000,00 грн з 30 червня 2018 року до 30 червня 2019 року. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1 ст. 264 ЦК України). Як убачається з матеріалів справи № 141/885/23 та не заперечується сторонами у справі, останній платіж в частині виконання своїх зобов`язань за договором позики від 30.03.2018 відповідачем було внесено 17.12.2021 у розмірі 1500,00 грн. Отже, перебіг строку позовної давності розпочався заново з 17.12.2021 року. При цьому, позивачем здійснено нарахування пені в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми боргу в розмірі 48300,00 грн за період з 17.12.2021 по 23.02.2022 року. Відтак, річний строк позовної давності для зверненя до суду щодо стягнення пені в цій частині спливає 23.02.2023, тоді як позивач звернувся до суду із даним позовом лише 30.11.2023 року (23.11.2023 надіслано до суду засобами поштового зв`язку). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Таким чином, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи № 141/885/23, враховуючи, що позовні вимоги в частині стягнення пені за невиконання умов договору позики від 30.03.2018 підлягають задоволенню лише в межах одного року строку позовної давності після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу та після переривання строку позовної давності, а позивач звернувся до суду із даним позовом лише 30.11.2023 року (23.11.2023 надіслано до суду засобами поштового зв`язку), суд доходить висновку, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності на пред`явлення позову в частині стягнення пені. Отже, позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 4850,62 грн задоволенню не підлягають, у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності для звернення до суду. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також відповідно до ч. 1 ст.\~142\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, з урахуванням визнання позову відповідачем та частковим задоволенням позовних вимог, на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 536,80 грн (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок), а решта судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial