Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , відповідно до якого просить стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 328\~774,33 грн., а саме: 90\~589,89 грн. (інфляційне збільшення), 16\~786,67 грн. (3% річних), 221\~397,77 грн. (подвійна облікова ставка НБУ) за період з 22.10.2021 по 18.10.2023. В обґрунтування\~\~позовних вимог позивач посилається на те, що 01.07.2014 року Київським районним судом м. Харкова ухвалене заочне рішення у цивільній справі №640/3701/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення у подвійному розмірі завдатку за попереднім договором від 19.12.2013 року та грошових коштів згідно розписки від 04.02.2014 року. Вказаним заочним рішенням позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з відповідача грошові кошти у сумі: 100 000 грн - за попереднім договором від 19.12.2013р.; 14 142,60 грн - еквівалент 1200 доларів США станом на 01.07.2014, отримані згідно розписки від 04.02.2014р.; 1141,43 грн - судовий збір, а всього - 115284,03 грн. Заочне рішення набрало законної сили 07.10.2014 року. 12.11.2014 року на виконання зазначеного заочного рішення виданий виконавчий лист №640/3701/14-ц. Рішення суду відповідач добровільно не виконував, у зв?язку з чим 18.11.2014 року постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Ляховою Т.Б. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищезгаданого рішення. 12.05.2015 року постановою Апеляційного суду Харківської області заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2014 року було змінено в частині розміру суми стягнення та ухвалено стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 116 224,23 грн. замість 115 284,03 грн. Листом від 24.09.2018 року Київський відділ державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області повідомив, що 10.11.2016 року відповідачем на користь позивача частково сплачено сума боргу у розмірі 3500 грн. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.03.2019 року по справі №640/22940/18 позовні вимоги позивача задоволені, стягнуто з відповідача грошові кошти: за період з 07.10.2014р. по 10.11.2016р. інфляційні втрати у розмірі 78 958,01 грн., 3% річних у розмірі 7258,15 грн.; за період з 11.11.2016р. по 04.12.2018р. інфляційні втрати у розмірі 27017,95 грн., 3% річних у розмірі 6927,48 грн., а всього - 120161,59 грн. Постановою Харківського апеляційного суду від 22.07.2019 року вищевказане рішення Київського районного суду м. Харкова змінено в частині стягнутої з відповідача суми та судового збору. Ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 119 327,32 грн. та судовий збір в сумі 1178,49 грн. На виконання вказаної постанови виданий виконавчий лист, який пред?явлений для примусового виконання до Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Листом від 21.10.2021 року за вих. №10561 Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) повідомлено, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням сплачених раніше 3500 грн та постанови Харківського апеляційного суду, складає 232289,84 грн. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 року по справі № 953/20499/21 позовні вимоги позивача задоволені частково, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в загальному розмірі 48160 грн. 89 коп., що складається з інфляційних витрат у розмірі 32566,30 грн. за період з 22.07.2019 по 21.10.2021, та 3% річних у розмірі 15594,59 грн. за період з 22.07.2019 по 21.10.2021. Постановою Харківського апеляційного суду від 30.06.2023 року апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення. Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року залишено без змін. Листом від 09.10.2023 року № 126756 Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомлено, що загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням сплачених раніше 3500,00 грн., складає 280 932,34 грн. Зважаючи на те, що у відповідача перед позивачем існує грошове зобов?язання, яке виникло на підставі попереднього договору від 19.12.2013 та розписки від 04.02.2014, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2014р., а також на підставі постанови Харківського апеляційного суду від 22.07.2019р. та рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 року з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати, три відсотки річних від простроченої суми згідно положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, а також подвійна облікова ставка НБУ. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2023 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою суду від 24.10.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивача у судове засідання не з`явився, 14.12.2023 подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, вказавши, що проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 47). Відповідач у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце судових засідань повідомлялися своєчасно та належним чином (а.с.45-46), відзиву на позовну заяву не подано, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Частиною 1 ст. 131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 14.12.2023, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~ постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3\~статті 129 Конституції України\~визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції\~про\~захист\~прав\~людини\~і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2014 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення завдатку в подвійному розмірі та стягнення завдатку \~\~\~\~задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] \~\~ грошові кошти у сумі 100 000,00 грн. за Попереднім договором від 19.12.2013 р., 14 142,60 грн. (еквівалент 1200 доларів США станом на 01.07.2014 р.) отримані згідно розписки від 04.02.2014 р., судові витрати у розмірі 1 141,43 грн., а всього стягнути 115 284,03 грн. (сто п`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят чотири гривні 03 копійки) (а.с.12-13). З мотивувальної частини вищевказаного рішення вбачається, що 19 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Харченко Л.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 2380. 04.02.2014 року сторони у простій письмовій формі уклали угоду відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] завдаток в сумі 1200 дол. США. в рахунок оплати за вищезгадану квартиру. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.05.2015 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Київського районного суду міста Харкова від 01 липня 2014 року змінено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за розпискою від 04.02.2014 року\~15 082 грн. 80 коп. замість\~14 142 грн. 60 коп., а всього стягнути 116 224 грн. 23 коп. замість 115 284 грн. 03 коп. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.15). Згідно листа від 24.09.2018 року Київський відділ державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області 10.11.2016 року відповідачем на користь позивача частково сплачено сума боргу у розмірі 3500 грн. (а.с.14). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.03.2019 позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти:\~за період\~з 07.10.2014 року по 10.11.2016 року: інфляційні втрати у розмірі 78 958,01\~грн.,\~3% річних у розмірі\~7258, 15 грн.,\~за період\~з 11.11.2016 року по 04.12.2018 року:\~інфляційні втрати у розмірі\~27017,95 грн.,\~3%\~річних у розмірі\~6927, 48 грн.,\~усього стягнуто\~120 161, 59 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1201,62 грн. (а.с.16-17). Постановою Харківського апеляційного суду від 22.07.2019 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2019 року змінено в частині стягнутої з [PERSON] на користь [PERSON] суми та судового збору. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму в розмірі 119 237, 32 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 1178,49 грн. (а.с.18-24). Згідно листа від 21.10.2021 року за вих. №10561 Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням сплачених раніше 3500 грн та постанови Харківського апеляційного суду, складає 232289,84 грн. (а.с.25) Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2023 позовні вимоги\~ [PERSON] до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних, подвійної облікової ставки Національного банку України та інфляційних втрат\~ задоволено\~частково. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , грошові кошти в загальному розмірі 48160 (сорок вісім тисяч сто шістдесят) гривень 89 коп., що складається з інфляційних витрат у розмірі 32566,30 грн. за період з 22.07.2019 по 21.10.2021, та 3% річних у розмірі 15594,59 грн. за період з 22.07.2019 по 21.10.2021. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , витрати по оплаті судового збору в розмірі 481 (чотириста вісімдесят одна) гривень 61 коп. В решті позову відмовлено (а.с.26-29). Постановою Харківського апеляційного суду від 30.06.2023 апеляційну скаргу [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] залишено без задоволення. Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2023 року залишено без змін (а.с.30-33). Згідно листа від 09.10.2023 року № 126756 Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням сплачених раніше 3500,00 грн, складає 280 932,34 грн. (а.с.34). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535, 625ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ятастатті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 та Верховним Судом не встановлено підстав для відступлення від неї. Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Зазначене відповідаєправовому висновку,викладеному впостанові ВерховногоСуду ускладі колегіїсуддів Касаційногогосподарського судувід\~07 лютого 2018 року (справа №910/11249/17). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 доларів США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] має грошове зобов`язання перед [PERSON] , яке ним не виконано. Невиконання боржником зобов`язання та судових рішень дає підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу. Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Як вбачається з розрахунку позивача інфляційні втрати за період 22.10.2021 по 18.10.2023 складають 90\~589,89 грн., 3 % річних за період 22.10.2021 по 18.10.2023 складають 16\~786,67 грн. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Розрахунок боргу, наданий позивачем, сумніву не викликає та приймається судом. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума у загальному розмірі 107\~376,56 грн., що складається з інфляційних втрат у розмірі\~90\~589,89 грн. та 3% річних у розмірі 16\~786,68 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення процентів за подвійною ставкою НБУ, суд зазначає наступне. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16. У цій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимога позивача про стягнення відсотків у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 22.10.2021 по 18.10.2023 в розмірі 221\~397,77 грн. задоволенню не підлягає. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2, 5\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а також те, що позовні вимоги задоволені на 32,8 % з відповідача на користь держави підлягає стягненю судовий збір у розмірі 1\~078,38 грн. (328\~774,33 грн. Х 1% Х 32,8%). а підставі викладеного,

Outcome: partial