Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати протиправним наказ про його звільнення № 119 о/с від 06 вересня 2022 року; поновити його на посаді завідувача відділу вибухотехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС; стягнути з відповідача на його користь компенсацію у вигляді середньомісячної заробітної плати за вимушений прогул, починаючи з 06 вересня 2022 року до дня поновлення на роботі. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 26 липня 2017 року він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду заступника начальника відділу вибухотехнічних досліджень вибухотехніченої лабораторії. Відповідно до наказу відповідача від 30 квітня 2020 року № 57 о/с переведений на посаду завідувача відділу вибухотехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії. Письмовим попередженням від 14 червня 2022 року, відповідач 06 липня 2022 року повідомив його про те, що згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 червня 2022 року № 361 «Про організаційно-штатні зміни в науково-дослідних установах МВС», посада, яку обіймав позивач, а саме завідував відділу вибухотехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії, скорочена, а натомість йому запропонували посаду завідувача сектору вибухотехнічних обліків відділу вибухотехнічних досліджень та вибухлтехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії. На дану пропозицію позивач не погодився, оскільки вважав, що запропонована посада нижча за займану ним посаду. 06 вересня 2022 року згідно з наказом відповідача від 30 серпня 2022 року № 119 о/с його було звільнено з займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, однак, він вважає звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, а відтак, незаконним. Позивач звертає увагу суду на те, що має високу кваліфікацію, чотирнадцять років стажу роботи на посадах керівних працівників та судових експертів, а також є учасником бойових дій та особою з інвалідністю ІІІ групи. За час роботи у відповідача у нього не було дисциплінарних порушень, навпаки, за сумлінну працю позивач заохочувався грошовими винагородами. Позивач вказує, що має переваги на залишенні на роботі, а саме, його обмежили в праві переважного працевлаштування, не пропонували посади, які з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Крім того, його не було ознайомлено з наказом МВС України від 14 червня 2022 року № 361 «Про організаційно-штатні зміни в науково-дослідних установах МВС» відповідно до якого його посаду було скорочено. У зв`язку з наведеним, позивач вважає, що такий наказ про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП є необґрунтованим, безпідставним та таким, що порушує його трудові права, а тому просить задовольнити позов. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 червня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), відповідач - Державний науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що вимоги позивача про скасування наказу про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки при звільненні позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України відповідачем було повністю дотримано встановлений законом порядок вивільнення, а тому зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Разом із відзивом до суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 31 липня 2023 року здійснено перехід до розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У жовтні 2023 року позивачем подано до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог про поновлення його на посаді завідувача відділу вибухотехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05 жовтн6я 2023 року позовну заяву [PERSON] до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про скасування наказу та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу в частині позовних вимог про поновлення його на посаді завідувача відділу вибухотехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України - залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача заперечила проти заявлених вимог з підстав викладених у відзиві та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, заслухавши сторін по справі, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом пунктів. 1, 2, 3 часини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. [PERSON] з липня 2017 року працював в Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС на різних посадах, остання завідувач відділу вибухотехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії. Письмовим попередженням від 14 червня 2022 року, відповідач 06 липня 2022 року повідомив позивача про те, що згідно з наказом МВС України від 14 червня 2022 року № 351 «Про організаційно-штатні зміни в наукоао-дослідних установах МВС» посада, яку обіймав [PERSON] , а саме завідувач відділу вибухотехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії, скорочена. [PERSON] відповідачем запропонована посада завідувача сектору вибухотехнічних обліків відділу вибухотехнічних досліджень та вибухотехнічних обліків вибухотехнічної лабораторії, згоди на переведення на запропоновану при вивільненні посаду, позивач не надав. Звертаючись до суду, позивач вказаних обставин не заперечував. 30 вересня 2022 року позивачем на ім`я директора Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС подано заяву з проханням звільнити його 06.09.2022 року з займаної посади у відповідності до пункту 1 статті 40 КЗпП України. 06 вересня 2022 року згідно з наказом відповідача від 30 серпня 2022 року № 119 о/с [PERSON] звільнений із займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення стала вищенаведена заява позивача від 30.08.2022 року. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, включаючи можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Враховуючи те, що позивач особисто звернувся до відповідача з заявою про його звільнення з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, жодних заперечень щодо неправомірності дій відповідача стосовно скорочення штату працівників та процедури звільнення у заяві не наведено, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача відбулось за його особистого волевиявлення. Окрім того, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року в справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року в справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 297/868/18, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Згідно з вимогами частини четвертої 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, право роботодавця самостійно визначати чисельність працівників і штатний розпис не потребує додаткового доведення. Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частиною першою та частиною третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Тобто, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (постанова Верхового Суду від 04 вересня 2020 року в справі № 760/26233/17). Звертаючись до суду із вказаним позовними вимогами, позивач, як на одну із підстав для задоволення позову, посилається на ту обставину, що відповідачем в порушення вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України не було запропоновано іншу роботу на вказаному підприємстві та те, що відповідач, в порушення вимог статей 40, 42 КЗпП України, звільнив його з займаної посади, не враховуючи ту обставину, що він мав переважне право через великий досвід роботи та високий рівень кваліфікації. Суд, вважає, що відповідачем була дотримана процедура звільнення позивача. Зокрема, [PERSON] попереджено про майбутнє звільнення за два місяці. Крім того, як встановлено судом у двохмісячний період з моменту попередження про наступне вивільнення позивачу надавалась пропозиція щодо переведення на вакантну посаду. Вказаного не заперечив й позивач. До того ж, як встановлено судом, позивачу на тому самому підприємстві була запропонована робота, від якої він відмовився без поважних причин, та написав особисто заяву про звільнення його з займаної посади, тому обов`язок роботодавця щодо його працевлаштування може вважатися виконаним. За викладеного посилання позивача на те, що при його звільненні з посади відповідачем не було дотримано вимог частини третьої статті 492 КЗпП України, оскільки йому не пропонувалися інші посади на тому ж підприємстві, не знаходять свого підтвердження доказами в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України. При цьому, суд вважає, що позивачу дійсно пропонувалась посада, яку він міг обійняти з огляду на рівень освіти, стаж і досвід роботи та стан здоров`я. Як вбачається з довідки Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС віл 06 березня 2023 року № 354 у період з 06 липня по 06 вересня 2022 року в структурних підрозділах відповідача рівнозначних посад, яку займав [PERSON] до його звільнення та які б відповідали його професії та кваліфікації не було. Проте, були наявні наступні вакантні посади: завідувач відділу юридичного забезпечення (кваліфікаційні вимоги по посади, повна вища юридична освіта спеціаліст, магістр, стаж роботи за фахом не менше 2-х років); завідувач відділу навчальної та наукової діяльності лабораторії навчальної та наукової роботи (кваліфікаційні вимоги до посади, повна вища освіта спеціаліст, магістр, стаж роботи за фахом не менше 4-х років, у тому числі досвід наукової роботи не менше 3-х років, а за наявності наукового ступеня доктора чи кандидата наук без вимог до стажу роботи); завідувач відділу дорожньо-технічних досліджень (необхідна кваліфікація судового експерта 10.16 «дорожньо-технічні дослідження»); завідувач відділу гемологічних досліджень лабораторії військових, транспортних, товарознавчих, гемологічних та екологічних досліджень (необхідна кваліфікація судового експерта 17.1 «дослідження дорогоцінного, напівдорогоцінного та декоративного каміння»); завідувач відділу екологогічних досліджень лабораторії військових, транспортних, товарознавчих, гемологічних та екологічних досліджень (необхідна кваліфікація судового експерта 10.19 «дослідження обставин та організаційно-технічних причин і наслідків впливу техногенних джерел на об`єкти довкілля»); завідувач відділу досліджень у сфері інтелектуальної власності лабораторії економічних досліджень у сфері інтелектуальної власності (необхідна кваліфікація судового експерта 13.9 «економічні дослідження у сфері інтелектуальної власності»). Судом встановлено, що [PERSON] у 2001 році закінчив Військовий гуманітарний інститут Національної академії оборони України. Крім того, згідно з трудовою книжкою [PERSON] встановлено, що позивач не займав посад, аналогічним посадам, які були вакантними у Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС та не мав відповідної кваліфікації та досвіду роботи для їх зайняття. Таким чином, твердження позивача про те, що відповідачем не було запропоновано вакантні посади [PERSON] , які б відповідали його кваліфікаційним здібностям, хоча такі вакансії були, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Отже, суд, вважає, що роботодавець в цьому випадку належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника. Що стосується посилань позивача на неврахування наявності у нього переважного права залишення на роботі, то суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Тому при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. За змістом даної норми закону коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду. Судом встановлено та не заперечується позивачем, займана ним у Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС посада була єдиною. Таким чином, у роботодавця був відсутній обов`язок обговорювати переважне право позивача на залишення на роботі. Також суд вважає безпідставним твердження позивача про порушення відповідачем Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» в частині звільнення осіб з інвалідністю, оскільки прямої заборони на звільнення у зв`язку із скороченням працівників, яким установлено інвалідність, законодавство не містить. Отже, враховуючи наведені мотиви, а також подану особисто позивачем заяву про звільнення його з займаної посади, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Оскільки позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від первинної вимоги про скасування наказу про звільнення, суд констатує, що така також не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed