Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

З позовом про розірвання шлюбу між нею та [PERSON] , який зареєстрований 28.04.2006 року ВРАЦС Київського районного управління юстиції м.Одеси, до суду звернулася [PERSON] . Через автоматизований розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Київського районного суду м.Одеси Луняченко В.О. Ухвалою судді від 20.11.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Скориставшись своїм правом, [PERSON] звернуся до суду з зустрічним позовом про встановлення факту, що має для нього юридичне значення. Ухвалою суду від 19.12.2023 вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Так до судового засідання як з боку позивача [PERSON] ( відповідача за первинним позовом) так і з боку відповідача [PERSON] ( позивача за зустрічним позовом) надано заяву про можливість розгляду справи за їх відсутністю, в кяих зазначено, що вони позовні вимоги визнають та просять їх задовльнити. Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених заявників, на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом з`ясовано усі обставини на які посилаються заявники та досліджено докази, якими він їх обґрунтовує. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню на наступних підставах. В силу ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року N 11, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст.109 СК), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. Відповідно до ст. 109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Так, судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 28.04.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м.Одеси, про що свідчить свідоцтво, видане 28 квітня 2006 року серії [NUMBER] , актовий запис про шлюб №297. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] .. В позові не зазначено про наявність спору щодо спільного майна подружжя. Сторони дійшли згоди щодо проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком, про що свідчить договір щодо визначення місця проживання та утримання дитини від 28.11.2023, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаровою О.С., за умовами якого, малолітня [PERSON] , [INFO] проживає з батьком [PERSON] , [INFO] за його фактичним місцем проживання, в тому числі за кордоном України на території інших держав та перебуває на його повному матеріальному утриманні. Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що сторони не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, наразі проживають окремо. Між ними відсутні спільні інтереси, вони не бажають бути разом. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між подружжям взаєморозуміння, любові та поваги. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відновлювати подружні відносини з відповідачем не має наміру, оскільки вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно. Суд приймає до уваги факт наявності згоди між сторонами щодо місця проживання малолітньої дочки. Відповідно до ст.56 ч.3 Сімейного Кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Стаття 105 ч.3 Сімейного Кодексу України наголошує на те, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу, відповідно до вимог ч.1 ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як наголошує положення ст. 24 ч.1 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За таких обставинах суд вважає, що сформовані в родині відносини виключають спільне проживання чоловіка і жінки й роблять їх спільне життя надалі неможливим тому, що збереження родини суперечило б інтересам сторін, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо вимог про встановлення факту, що відповідно до посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назарової О.С., договору між батьками «Про визначення місця проживання та утримання дитини» укладеного 28.11.2023 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 2122, місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , встановлюється з батьком - [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає за доцільне задовольнити зустрічні позовні вимоги щодо встановлення факту, що має юридичне значення виходячи з наступного. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , про що свідчить відповідне свідоцтво про народження видане 22.04.2011 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції серії [NUMBER] (а.с. 130). Скориставшись своїм правом, сторони 28.11.2023 року уклали договір про проживання, виховання дитини та її утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаровою О.С. та зареєстрований в реєстрі за №2122, відповідно до умов якого батьки малолітньої [PERSON] , [INFO] : батько - [PERSON] та матір- [PERSON] домовились про місце проживання дочки та порядок здійснення своїх прав матір`ю, яка мешкатиме окремо від дочки, оскільки місцем мешкання дочки [PERSON] , [INFO] батьки визначили місце проживання за адресою проживання батька [PERSON] . Пунктом 1.3 даного договору засвідчено, що батьки домовились про те, що дитина буде проживати разом з Батьком за місцем його фактичного проживання в тому числі за кордоном України на території інших держав, на повному його утриманні, у тому числі всі додаткові витрати на розвиток, дозвілля, відпочинок, організація та проведення святкувань Дитини покладаються у повному обсязі на батька з моменту підписання цього договору та досягнення Дитиною повноліття. У разі зміни місця проживання Дитини , Батько зобов`язується попереджувати Матір письмово із зазначенням точного місця проживання дитини не пізніше одного тижня з моменту зміни місця проживання. Також відповідно до умов даного договору Матір - [PERSON] матиме право на зустрічі та без перешкод спілкуватися з Дитиною, в тому числі у будь-який день тижня та у будь-який час,а також має право, за попередньою домовленістю з Батьком, брати Дитину до себе за місцем свого проживання у вихідні дні. Пунктом третім договору передбачені права та обов`язки батьків- сторін за договором між батьками , щодо визначення місця проживання та утримання дитини 28.11.2023 року. Наслідки невиконання умов зазначеного договору сторонам роз`яснені та зрозумілі. Тобто, виходячи з наведеного, даним договором врегульовані усі питання, які стосуються виховання та утримання їх спільної дитини. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місця проживання, наприклад, малолітньої дитини, за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Також, судом встановлено, що дане питання стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. Визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком не впливатиме на взаємовідносини матері із дитиною, оскільки не позбавляє мати батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування із дитиною. Визначення місця проживання малолітньої дочки разом з батьком було узгоджено між батьками та викладено у договорі від 28.11.2023 року між батьками щодо визначення місця проживання та утримання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаровою О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2122. Беручи до уваги положення ст. 267 ч. 1 ЦПК України Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні, тому суд вважає за доцільне роз`яснити, що встановлення факту, що відповідно до договору «Про визначення місця проживання та утримання дитини» укладеного 28.11.2023 року, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Назаровою О.С. місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] встановлюється з батьком [PERSON] , [INFO] є підставою вважати, що батько [PERSON] , [INFO] самостійно виховує дитину. На підставі викладеного та

Outcome: approved