Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання за адресою: [ADDRESS] ) звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання за адресою: [ADDRESS] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради (місцезнаходження: вул. Байди Вишневецького, 36, м.Черкаси) позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] є матірю його малолітньої доньки [PERSON] , яка народилася [INFO] . 21 лютого 2022 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси шлюб між ним та відповідачкою розірвано через різні погляди на виховання та утримання доньки. Вказує, що ще до розірвання шлюбу відповідачка залишила малолітню доньку йому в зв`язку з небажанням займатися лікуванням дитини. Малолітня наразі проживає з ним, а після розірвання шлюбу припинила спілкування з дитиною взагалі. Мати [PERSON] тривалий час не спілкується з донькою, не цікавиться її здоров`ям, не допомогає їй у лікуванні та вихованні доньки. 28 червня 2022 року відповідачка направила на адресу служби у справах дітей Черкаської міської ради лист про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітньої доньки. Позивач зазначає, що його донька [PERSON] має вади здоров`я та потребує постійного лікування та нагляду. Усі питання щодо лікування та виховання дитини наразі вирішує він особисто. Просить позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] , яка народилася [INFO] ; стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 всіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на його користь, на утримання малолітньої [PERSON] , яка народилася [INFO] , починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду та до повноліття. 03 січня 2023 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору. 03 січня 2023 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надавши позивачу термін для усунення вказаних в ухвалі недоліків до десяти днів з дня вручення ухвали. 11 січня 2023 року ухвалою суду прийнято позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. 19 квітня 2023 року через канцелярію суду надала Відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову. 18 травня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задоволити. Зазначив, що він неодноразово питав у своєї жінки, що з дитиною, чому вона не розвивається, на що жінка йому казала, що все гаразд. В дитини поставлений діагноз - «Діагасигма кишкова непрохідність». У дитини забивається кишечник, вона не отримує корисні речовини і стали розвиватись хвороби, а саме, «офазія брока», «аутизм», і інші. Відповідачка не виконувала рекомендації, що їй писали лікарі. Він дуже багато просив щоб у дитини був режим, а в дитини в повному доступі був хліб, печиво, соломка, те що дитині не можна. Коли вони з відповідачем розійшлись, то вона забрала дитину, пішла на роботу, і днем дитина була з ним, вночі була з відповідачкою. Так продовжувалось на протязі місяця і він впевнився, що дитині потрібен режим. Вузьких спеціалістів відповідачка не відвідувала, лише загальних. Відповідачка не заперечувала, що з квітня дитина проживала з ним, він їй дозволяв бачитись, але впевнився що лише під його наглядом він давав їй дитину, бо вона годувала її тим, що заборонили лікарі. Нігті в дитини були в жахливому стані, були як папір, за цей час, що дитина знаходиться ним, то в дитини окріплі нігті, почало рости волосся, вона почала рости. Відповідачка запитувала про те, як справи в дитини лише в нього, а у спеціалістів не цікавилася. Після того, як відповідачка написала заяву, вони разом з відповідачкою сиділи в машині, в нього була призначена консультація у психіатра, він попросив щоб вона поїхала з ним щоб допомогла, але вона відмовилась. Зараз він займається у [PERSON] . Зазначив, що має намір позбавити відповідачку батьківських прав, в зв`язку з тим, що вона не має ні бажання, ні змоги займатись дитиною. Увага відповідачки виражається лише в тому, щоб раз на місяць написати - «як там [PERSON] ». Заява відповідачки Служби у справах дітей ЧМР є дійсно його ініціативою, але відповідачка з цим погодилась. Вказує, що відповідачка як не приймала, так і не приймає участі у вихованні дитини. Місяць тому вона попросила побачитись з дитиною, він був неподалік, зустріч тривала десь годину і тоді вона дала їм кошти - 500 грн. Затрати на дитину ідуть великі, витрачається на харчування дуже багато. Дитина вже забула відповідачку, це видно по зустрічах. До моменту підписання заяви у Службу у справах дітей ЧМР у відповідачки було два тижні. 21 квітня є днем їхнього весілля, він розізлився і сказав їй, щоб вона підписувала заяву. Текст заяви писала адвокат. Відповідачці проводилась консультація і вона розуміла, що вона робить. Підставою підписання цієї заяви, є те, що вона не має ні бажання ні можливості виховувати дитину. З відповідачкою він спілкується за допомогою «СМС-повідомлення», вона готувала їжу дуже часто, до тих пір, поки він не розібрався, що їй цього не можна. Відповідачка працювала з 8 години ранку до 8 години вечора, як приходила додому то питала як справи. Коли вони проживали разом, вони наймали масажиста, 7 раз до них додому приходила масажист, він казав відповідачці, щоб вона дивилась і вчилась це робити. Він працював тоді на тяжкій роботі. Зараз його утримують його батьки. Також зазначив, що номер своєї банківської картки не надав позивачці, в зв`язку з тим, що він на той час цього не потребував. Адвокат Хмельницька Л.В., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , в судоволму засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задоволити. Зазначила, що у позивача були вимоги та претензії до виховання матір`ю дитини, оскільки, дитина з фізичними та моральними вадами. З квітня 2022 року дитина постійно проживає з позивачем. До розлучення дитина проживала то з матір`ю то з ним. Після цього періоду батько впевнився, що дитина не може проживати з матір`ю. До цього висновку прийшла і мати, та написала заяву , що не заперечувала щодо того щоб її позбавили батьківських прав. В дитини важкий стан здоров`я, дитиною з квітня 2022 року займається батько, батько водить на гуртки, в дитини значний прогрес в здоров`ї, мати не цікавиться прогресом. Батько займається харчуванням дитини, батько спілкується з спеціалістами і в дитини покращився стан. Дитина постійно проживає з батьком, він займається вихованням, матеріально забезпечує і в нього є всі підстави для позбавлення матері батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що коли вона з позивачем розлучилась, то батько не приймав ніякої участі в вихованні, він лише приїзжав та привозив продукти. Перший час він постійно був на роботі, і потім уходив. В перший час він не займався дитиною, лікуванням займалась вона. Було таке, що вона просила відвести їх до лікаря, він відмовлявся, посилаючись на роботу, і тоді вона їхала з дитиною в громадському транспорті. Після розлучення, то дитина пару місяців проживала з нею, коли почалась війна закрились садочки і дитина залишилась зі нею повністю. Доки в неї вистачило грошей, вона була з дитиною, потім кошти закінчились, вона пішла на роботу і домовилась з позивачем, що вона буде привозити йому дитину і йти на роботу. Вона готувала їм їсти. Спочатку він запропонував щоб з ночівлею залишилась дитина з ним, так як в них були конфлікти, вона не хотіла провокувати, але вона кожен день, чи через день приходила до них з їжею, одягом. Потім він почав «ставити палки», він писав що, кожен день приходити не треба. Вона готувала їжу і йому і їй, він повертав їжу. Відносно заяви до Органу опіки та піклування, зазначила, що позивач консультувався з юристами, почалась війна, він повинен був виїхати з дитиною, а через деякий час вона до них. Текст заяви набирав представник позивача, але два тижні вона не була підписана, вони шукали варіанти. Але через два тижні в машині він на неї «надавив» тим, що в країні війна. Вона ще декілька місяців ходила до них. Дозволу для того, щоб заяву направили до Органу опіки та піклування ЧМР, вона не давала і повідомив, що не хоче їхати за кордон, а хоче позбавити її батьківства. Вона попросила повернути заяву. На питання - «як дитина», він відповідав, що це не її справа . На прохання надати номер банківської картки, він не надавав. На прохання забрати дитину додому, щоб побачити, він відмовляв. В той час, поки дитина в нього, вона до суду не зверталась, щоб не провокувати конфлікту і знаходити мирні шляхи вирішення цього питання. Дитину він давав бачити тільки тоді, коли вона в слухавку кричала, що викличе поліцію. Коли вони знаходяться всі разом, і поряд знаходиться дитина, то він постійно каже якісь гидоти. З липня місяця дитину вона часто не бачить. Вона працює, вона має намір надавати матеріальну допомогу дитині і надавала її. Перший час з травня місяця вона бачила дитину кожен день або через день, а з липня місяця у них виникають лише через сварки. Утримує позивача його мама, яка працює за кордоном. Адвокат Траченко І.В., яка діє в інтересах відповідача [PERSON] , в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що причиною розлучення сторін стало вживання позивачем наркотичних речовин та вчинення домашнього насильства. Він схильний до неконтрольованих насильних проявів. Все домашнє господарство було на відповідачці, це перша дитина і досвіду в неї не було. Вона відвідувала лікарів відповідно до графіку. Дитина 2018 року народження, вона стає старшою і її фізичні дані мають розвиток. Позивач підтверджував, що дитина знає кольори, тварин. На її думку, це підтверджує той факт, що дитиною займалась. Позивач був за кордоном і спеціально приїхав на розлучення , але почалась війна і він не встиг виїхати за кордон. Він хотів повернутись до Німеччини, пропонував і відповідачці це зробити. Але вона боялась, в зв`язку з тим, що в неї там нікого не було і тут знаходяться хворі батьки. Вони шукали варіанти як виїхати за кордон і один з варіантів було те, щоб він виїхав як батько - одинак. Для того щоб якось себе та дитину забезпечити вона пішла на роботу, і ними було вирішено щоб дитину не перевозити туди сюди було вирішено щоб дитина проживала з нею. Заява до Органу опіки та піклування була підписана нею під примусом. Заяву підписала вона в машині і більше доступу в неї до заяви не було. На адресу відповідачки не було ніяких викликів до Органу опіки та піклування, в неї не змінювався номер телефону, в неї ніяких повідомлень ні в письмовому ні в усному викликів Органу опіки та піклування не було, виховних робіт з нею не проводилось, протоколів не складалось щодо не виховання дитини. Всі заняття почались з початком війни, а до цього не було. Взагалі, на її думку, заняття з логопедом починаються коли дитина психологічно готова до цього. На її думку, підстав для задоволення позову немає. Відповідачка не заперечує щодо взяття участі у вихованні дитини, утримання її. Час від часу від позивача надходять повідомлення незрозумілого змісту. Між сторонами був обмін продуктами, позивач визнавав, що є позитивні наслідки виховання матері. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Черкаської міської ради за дорученням Молчанович Н.О. в судовому засіданні підтримала Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Зазначила, що висновок має лише рекомендаційний характер. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він є батьком відповідачки. Сказав, що був такий випадок, коли донька зателефонувала до нього і сказала, що чоловік її побив, вона попросила її забрати. Вона займалася дитиною, з візочком ходила по лікарнях і днем і зимою. Дитина довго не говорила і тому почали виясняти. Батько дитиною не займався, постійно був на роботі. Після року в шлюбі почались конфлікти, оскільки, позивач не допомагав, і скрізь з дитиною вона була сама. Садочок дитина не відвідувала, оскільки, вони боялись, в зв`язку з тим, що дитина не розмовляла і погано рухалась, до тих пір поки не оформили дитину в інклюзивний садок. Коли вони почали працювати, то дідусь і бабуся іноді прибігали до них допомагати. Позивач дитиною прикрився від війни, бо він хотів з дитиною виїхати за кордон. На їхню адресу приходили повістки лише з суду. Спілкування між сторонами проходить в залежності від настрою, бувають і погрози, а буває і квіти вилітають. Дитина і мати спілкувались. Коли дитина була в батька, то він не давав дитину. Один раз заводили до батьків і то він стояв на камеру знімав і ставив умову щоб спілкування проходило не більше 10 хвилин. Дитина говорить погано, це пов`язано з особливостями розвитку. Дитина проживає з батьком з початку війни. Відповідачка зразу і їсти готовила і гроші намагалась давати, а спілкувалась з дитиною через сварки та погрози, спілкувалась десь 1 раз на місць, її таке не влаштовувало. Відповідачка намагалась через карточку передати кошти. Свідок цікавився внучкою, бабушка побачила внучку один раз і позивав нахамив їй. В зв`язку з цим, він не ходить до нього, щоб не було сварки та бійки. Свідку відомо, що у позивача був такий намір щоб позбавити відповідачку батьківських прав, для того щоб виїхати за кордон. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що причиною розлучення сторін було ревнощі позивача, скандали, позивач не приділяв уваги дитині. Коли б вони не прийшли, чи в будні чи в вхідний, його ніколи не було, і дочка їм казала, що в нього справи. Дитина довго не могла на ніжки стати, довго не могла піти, не розмовляла довго. Коли ще вони жили разом, вони почали підшукувати спеціалізований садочок. Дитина перший час проживала з ними, а потім дочка пішла на квартиру. Відповідачка пішла на роботу і просила позивача з дитиною посидіти Коли позивач пропадав, то з дитиною сиділи вони. Були випадки, що він то двері не відкривав, то на дзвінки не відповідав. Зараз дитина з батьком проживає. Коли війна почалась, позивач прийшов зі слизами в очах, казав, що в нього мама в Німеччині і він хоче поїхати до неї в зв`язку з початком війни. Казав, що з закінченням війни в Україні, вони обов`язково повернуться. На початку, позивач приводив дитину до них, було на цілий день, а було і на пів дня. А потім такі випадки ставали все менше і менше. Потім він почав блокувати дзвінки, заборонив дитині заходити до бабусі і дідуся. З Органу опіки та піклування ЧМР до них ніяких документів не надходило. Їхня донька хвилювалася з приводу того, що не може бачитись з дитиною. Н думку свідка, дитині краще буде з матір`ю, але в них немає таких коштів для лікування дитини. Дитина не може вільно висловлювати свою думку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона разом з позивачем виховує [PERSON] . З відповідачкою вона не знайома. З позивачем з січня місяця 2023 року почала спілкуватися. Дитина проживає разом з татом, маму вона ні разу не бачила. Свідок ні разу не чула щоб мати телефонувала дитині, ніколи не бачила щоб мама передавала продукти харчування. Здоров`ям дитини займається батьком. Вказує, що коли вона познайомилась з [PERSON] , то він був виснажений, постійно піклувався про здоров`я дитини, саме він привчив її ходити на горщик, до цього вона не була навчена. До медичних працівників вони звертались вдвох, вони разом їздили займалися піклуванням дитини, мати в лікарні ніколи не було, на ніч з дитиною залишався з дитино саме тато. Медсестри весь час розповідали, як тато був з дитиною, він постійно з нею. Носився, піклувався про неї. Медсестри розповідали як їх це вразило. Мати по ночах гуляла і дитиною не займалася. Свідок вказує, що бачила медичну карту дитини і була вражена тим, що за 1 рік її життя там було вже три діагнози. На даний час дитина ходить криво, нею треба займатися. Свідок допомагає позивачу з вихованням дитини, в зв`язку з тим, що у нього більше нікого немає, сама дитина називає її мамою. В садочку, куди ходить дитина, знають, що є мама [PERSON] , але мама ніколи не приходить. Свідок вказала, що працює у садочку, в звязку з тим, щоб бути поряд з [PERSON] . Вона запитувала у [PERSON] чому вона не займається дитиною, дала [PERSON] свій номер телефону щоб вона телефонувала, якщо вона захоче побачитись з дитиною, але відповідачка їй ні разу не телефонувала. Вона з [PERSON] пережила тяжкі часи, тому, вони зблизились і у них почались відносини, вони почали разом проживати. Свідок [PERSON] зазначила, що сама має 4 дітей, 15-річний син проживає разом зі своїм батьком, діти шести і десяти років проживають з її мамою 1958 р.н., ще одна дитина, якій 20 років, проживає в с. Чернявка. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що як вбачається зі змісту рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 лютого 2022 року по справі № 711/7564/22, 21 квітня 2018 року сторони зареєстрували шлюб у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 410. Даним рішенням шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21 квітня 2018 року у Черкаському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області розірвано. Відповідно до копії Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [INFO] народилася [PERSON] . Батьком вказаний - « [PERSON] », матір`ю вказана - « [PERSON] ». Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст.164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною першою ст.151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними (ч. 1 ст. 163 СК). Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст.152 СК). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК). Позивач в позовній заяві посилається на те, що донька [PERSON] має вади здоров`я та потребує постійного лікування та нагляду. Як вбачається з Довідки № 472/01-05/1 від 21.04.2022 року, наданої директором КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради», [PERSON] , [INFO] , перебуває на лікуванні у КНП «ЧОПНД Черкаської обласної ради» з 19.04.2022 року. Діагноз: Психічні розлади у вигляді РСА, важких мовних порушень, когнітивної недостатності з низьким рівнем соціального функціонування. Відповідно до Характеристики на вихованку групи № 7 «Віночок» дошкільного навчального закладу ясла-садок № 78 «Джерельце» Черкаської міської ради [PERSON] , [INFO] № 24 від 03.05.2022 року, [PERSON] зарахована до групи № 3 «Сонечко» дошкільного навчального закладу ясла-садок № 78 «Джерельце» 06.09.2021 року, яку відвідувала по 30.11.2021 року (загальна кількість днів відвідування цієї групи - 5 днів). З 01.01.2022 року була переведена в інклюзивну групу № 5 «Дзвіночки» (наказ від 07.12.2021 року № 160), у відповідності до висновку КУ «Інклюзивно-ресурсного центру» ЧМР (загальна кількість днів відвідування цієї групи - 3 дні). З 27.01.2022 року була переведена у інклюзивну групу № 1 «Бджілка» (наказ від 27.01.2022 року № 23) у відповідності до протоколу визначення рівня підтримки засідання команди ППС з ООП в наданні підтримки у закладі дошкільної освіти (протокол від 26.01.2022 року) (загальна кількість днів відвідування цієї групи - 9 днів). З 01.08.2022 року була переведена у групу № 7 «Віночок» (наказ від 07.12.2021 року № 160) та відвідує заклад по цей час. За період відвідування дитиною закладу та спостереженню за нею встановлено, що дитина охоче відвідує дошкільний заклад, відкрито йде на контакт з новими дітьми і дорослими. Протягом дня переважає радісний настрій, бадьора, активна, цікавиться іграшками, віддає перевагу конструктору Лего, здійснює маніпуляції з іграшковим посудом, ляльками, машинками, візочком. Бере участь у рухливих колективних іграх, з однолітками малоконтактна, але грається поряд, не проявляє агресію. Проявляє інтерес до занять, радіє вдалому виконанню завдання, проте працездатність може знижуватися у зв`язку з особливостями розвитку психічних процесів. [PERSON] групує предмети за кольором, знаходить парні зображення. З допомогою дорослого співставляє за розміром, формою, складає зображення з 4-х частин. Малий словниковий запас, мовленнєва активність низька. Порушений фонематичний слух, сприймання, звуковимова. Мислення конкретне, наочно-образне. Дрібна моторика розвинена недостатньо. Навички самообслуговування на стадії формування. Вміє самостійно їсти. Позивачем надано Форму індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів від 23.05.2022 року, Висновок про повторну психолого-педагогічну оцінку розвитку особи від 23 травня 2022 року, Консультативний висновок спеціаліста [PERSON] від 03 листопада 2022 року, Висновок (довідку) ЛКК № б/н КНП «Черкаська міська дитяча лікарня». На думку суду, дані документи підтверджують лише факт здійснення [PERSON] належного батьківського обов`язку. В позовній заяві зазначено, що відповідачка [PERSON] залишила малолітню доньку [PERSON] , в зв`язку з небажанням займатися її лікуванням. Проте, даний факт спростовується показами свідків в судовому засіданні. Також, позивач, як на одну із підстав своїх вимог про задоволення позову, посилається на Заяву [PERSON] , адресованої до Служби у справах дітей Черкаської міської ради, в якій вона не заперечує щодо того аби її позбавили батьківських прав по відношенню до дочки [PERSON] , [INFO] . Проте, в судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що дана заява була написана нею під примусом позивача для надання можливості його виїзду з дитиною до Німеччини та в зв`язку зі збройною агресію рф та воєнними діями на території України. Вона діяла в інтересах малолітньої дитини. Адвокатом Хмельницькою Л.В. в судовому засіданні було підтверджено факт того, що вищезазначену заяву друкувала саме вона но своєму комп`ютері. Позивачем [PERSON] не спростовано даного факту належними та допустимими доказами. В матеріалах справи є Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] з якого вбачається, що , що Орган опіки та піклування м. Черкаси вважає за доцільне позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] , яка народилася [INFO] . Як вбачається з пояснень відповідачки та показів свідків, Орган опіки та піклування не відбирав в неї пояснення з приводу можливості позбавлення її батьківських прав. Відповідно до змісту Висновку, він не містить інформації про вжиті заходи щодо встановлення істинності та обставин появи заяви [PERSON] про не заперечення позбавлення її батьківських прав, відсутні посилання та обґрунтування яких саме інтересів дитини буде досягнуто при позбавленні відповідачки батьківських прав. А тому, даний Висновок суд оцінює критично та при винесенні рішення не враховується судом. Даний факт підтверджується, також, змістом самого Висновку. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно із ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 07.12.2006) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини четвертої статті 10, частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 641/2867/17-ц від 06.05.2020 року. Згідно з положенням пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року із змінами від 19.12.2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Суд неодноразово в своїх рішеннях акцентував увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Таким чином, судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Відтак, позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Тобто, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Суд вважає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Договору оренди квартири у приватної особи від 19 лютого 2022 року, [PERSON] орендує квартиру за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні встановлено, що умисних дій [PERSON] по ухиленню від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітньої [PERSON] не становлено. Крім того, якщо один з батьків не платить аліменти на утримання дитини - це не є самостійною підставою для позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Отже, батько (мати) може бути позбавлений батьківських прав, лише у разі, встановлення наявності фактів злісного нехтування ним (ними) своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, зокрема врахувавши бажання матері не спілкуватись з дитиною, й не бажання приймати участь у вихованні дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] не вчиняла умисних протиправних дій щодо своєї доньки, не допускала бездіяльності у реалізації батьківських обов`язків. На думку суду, зменшення часу участі у житті доньки обумовлена об`єктивними умовами, а саме, окремим проживанням сторін після розірвання шлюбу, наявності у [PERSON] вільно розпоряджатися своїм часом, фінансових можливостей. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності. Як вказував Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19), факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. При цьому суд звертає увагу на те, що позивач не звертався до суду з позовом про стягненням аліментів. При цьому, як зазначала відповідачка в судовому засіданні, нею надавалася фінансова допомога позивачу по утриманню дитини. Даний факт позивач в судовому засіданні не заперечував. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для того, щоб зробити обґрунтований висновок про ухилення [PERSON] від виховання дочки [PERSON] ( визначених у ст. 164 СК України) та не свідчать про свідоме та умисне нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, а у разі позбавлення батьківських прав відповідача буде здійснене розірвання сімейних зв`язків, що означатиме позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] у даному випадку є недоцільним, а тому, вважає за необхідне у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] слід відмовити. Відносно позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини, суд зазначає наступне. Оскільки, судом в задоволенні позовної вимоги позивача про позбавлення батьківських прав [PERSON] відмовлено, а тому, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення аліментів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed