Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Святилівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, в якому прохала визнати незаконним її звільнення та поновити її на посаді практичного психолога та соціального педагога (0,5 ставки) по сумісництву в Святилівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області з 04.03.2022, а також стягнути з Святилівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.03.2022 по день ухвалення судового рішення. В обґрунтування позову вказала, що 01.02.2019 року вона була прийнята на роботу до Святилівської ЗОШ І-ІІІ ступенів на посаду практичного психолога та соціального педагога з 01 лютого 2019 року на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника. 16 березня 2020 року переведена на постійне місце роботи. 01 вересня 2021 року переведена на посаду педагога-організатора, залишившись на посаді практичного психолога та соціального педагога (0,5 ставки) по сумісництву. 04 березня 2022 року була звільнена з роботи за власним бажанням, але жодної заяви про звільнення вона не подавала та не могла подати, оскільки знаходилася за кордоном в період часу з 01.03.2022 по 15.07.2022, у зв`язку із воєнними діями в Україні. Про факт свого звільнення дізналася лише після повернення, копію трудової книжки віддали її матері, під розпис позивач її не отримувала. З наказом про звільнення також не ознайомлена, на офіційні запити копію наказу про звільнення та заяви, що стала підставою для звільнення до цього часу їй направлено не було. Оскільки вона звільнена з роботи без законних підстав, тому в силу ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, з моменту звільнення 04.03.2022. За правилами ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно вирішує питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, заробітна плата за лютий та березень 2022 року становила 26\~898, 55 грн. (12\~224, 34 грн. + 14674, 21 грн.), кількість робочих днів 24 дні ( 20 днів у лютому та 4 дні у березні), тому середньоденна заробітна плата склала 1120, 78 грн. Час вимушеного прогулу позивача з 05.03.2022 року по день подачі позову 03.10.2022 року вже складає 149 днів, розмір середнього заробітку 166\~996, 22 грн. Прохає стягнути середній заробіток по день винесення рішення судом. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 31 травня 2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, витребувано у Святилівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області копію наказу про звільнення з роботи [PERSON] та копію заяви [PERSON] , що стала підставою для її звільнення. Від представника відповідача Святилівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області Левицького В.І. до суду надійшов відзив на позов, в якому прохає відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача. В обґрунтування відзиву вказав, що позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 01.02.2019 року по 04.03.2022 року. 04.03.2022 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням, на підставі її заяви про звільнення. 24.02.2022 року відбулосі повномасштабне вторгнення з бойовими діями на території України з боку росії. Позивач прийняла для себе рішення залишити територію України, що нею і було зроблено 01.03.2022 року. 05.03.2022 року о 12 год. 36 хв. вона надіслала директора школи повідомлення через додаток «Вайбер», в якому висловила волевиявлення звільнитися з роботи. В подальшому позивач передала заяву про звільнення за власним бажанням від 04.03.2022 року. Вказує, що звільнення у зв`язку із виїздом за кордон є звільненням за ініціативою працівника у зв`язку із переїздом на нове місце проживання (ч.1 ст. 38 КЗпП). Вказане повідомлення та заява про звільнення, яку як вважає адміністрація школи, була передана з-за кордону, і стали підставою для звільнення. Оскільки у березні 2022 року ще відбувалося повномасштабне вторгнення на територію України, адміністрацією школи було прийнято рішення про передачу матері відповідача трудової книжки з метою її збереження та передачі останній. Вважає, що вимога про отримання середнього заробітку є некоректною, адже всі біженці отримували за межами України не лише прилисток, а й достатню матеріальну підтримку дружніх держав. Не є Щирим твердження позивача, що нею не подавався інший позов з аналогічними вимогами до суду, адже 04.10.2022 року нею був поданий аналогічний позов до Глобинського районного суду Полтавської області. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися повторно, остання надіслала до суду заяву про відкладення судового засідання, у зв`язку із неможливістю прийняти участь за станом здоров`я. Також прохала проводити розгляд справи без їх участі, у разі незадоволення клопотання. Враховуючи, що підтвердження поважності причини неявки у судове засідання сторона позивача не надала, суд відповідно до п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України вирішив розглянути справу за їх відсутності. Суд, заслухавши представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 01 лютого 2019 року прийнята на роботу на посаду практичного психолога та соціального педагога з 01 лютого 2019 року на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника Святилівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області (Наказ № 1-к від 29.01.2019 року). 16 березня 2020 року [PERSON] переведена на постійне місце роботи (Наказ № 16-к від 16.03.2020), 01 вересня 2021 року переведена на посаду педагога-організатора, залишившись на посаді практичного психолога та соціального педагога (0,5 ставки) по сумісництву (Наказ № 31-к від 01.09.2021). 04 березня 2022 року [PERSON] звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (Наказ № 03-к від 04.03.2022), що слідує із копії трудової книжки [NUMBER] від 17 липня 2016 року (а.с.10-11). Факт звільнення позивача підтверджується копією Наказу «Про звільнення з роботи [PERSON] » № 03-к від 04.03.2022, з якого слідує, що звільнення відбулося за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. [PERSON] також виплачено компенсацію за невикористані дні відпустки 40 днів (а.с.33). Проведення повного розрахунку у день звільнення з позивачем підтверджується Відомостями із Державного реєстру фізичних осіб- платників податків станом на 05.08.2022, Формою ОК-7 та не заперечується останньою (а.с.7-8). Підставою для звільнення стала заява [PERSON] від 04.03.2022 року, в якій вона прохала звільнити її за власним бажанням (а.с.34). Із роздруківки переписки через месенджер «Вайбер» між позивачем та директором Святилівської школи Лісняк В.М., що остання підтвердила у судовому засіданні як свідок, слідує, що [PERSON] повідомила, що виїхала за кордон та попросила її звільнити. Директор попросила передати її заяву про звільнення (а.с.36-37). Також свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що заяву про звільнення [PERSON] передала її мати [PERSON] через вчителя [PERSON] . Трудова книжка також була вручена матері позивачки, оскільки остання була за кордоном та ніхто в той час не знав як діяти в таких випадках під час війни. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що працює вчителем фізкультури у Святилівській школі. Живе в сусідньому від школи селі Липове, в якому живе і [PERSON] . До школи вони їздили автобусом, супроводжуючи дітей. Як почалася повномасштабна війна, позивач на роботу не виходила. Одного дня мати [PERSON] передала ним заяву про звільнення для передачі директору школи. Пізніше він відвіз трудову книжку матері позивачки. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до\~статті 2 КЗпП України\~працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно з частиною першою\~статті 21 КЗпП України\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті\~38,\~39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті\~40,\~41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України). Положеннями\~статті 38 КЗпП України\~визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже,\~стаття 38 КЗпП України\~зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. При цьому, за змістом\~статті 38 КЗпП України\~право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує обов`язку роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави. Сторони трудового договору мають право домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини. Аналогічний висновок викладно Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/2642/16-ц (провадження № 61-14726св18) та у постанові від 07 липня 2021 року у справі № 661/1601/20 (провадження № 61-14982св20). Таким чином, [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, в день подання заяви 04.03.2022 року, у зв`язку із переїздом на нове місце проживання, про що було повідомлено безпосереднього керівника. Факт виїзду [PERSON] за кордон 01.03.2022 (переїзд на нове місце проживання) підтверджується копією Паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] (а.с.12-13).. Також судом встановлено факт волевиявлення позивача на звільнення за власним бажанням. Перебування [PERSON] за кордоном станом на 04.03.2022 року не свідчить про те, що заява про звільнення подана не нею. Будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаної обставини суду не надано. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач підписав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, а відтак роботодавець виконав вимоги\~статті 38 КЗпП України, оцінюючи звільнення як таке, що пов`язане із зміною місця проживання\~та звільнив її в день подачі заяви 04.03.2022 року. Отже, позовні вимоги про визнання звільнення незаконним є безпідставними та задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~"Про\~запобігання корупції"\~іншою особою,\~працівник повинен\~бути поновлений\~на попередній\~роботі органом,\~який розглядає\~трудовий спір. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що судом не встановлено факту незаконності звільнення [PERSON] з посади, підстави для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, так як є похідними від зазначеної позовної вимоги. Щодо невручення трудової книжки та наказу про звільнення позивачці, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116)\~та провести\~з ним\~розрахунок у\~строки,\~визначені статтею\~116\~цього Кодексу,\~а також\~на вимогу\~працівника внести\~належні записи\~про звільнення\~до трудової\~книжки,\~що зберігається\~у працівника. Суд вважає, що твердження позивача про невручення їй у день звільнення трудової книжки та наказу про звільнення, що свідчить про незаконність звільнення, є неспроможним, оскільки вручення наказу є наслідком звільнення та не впливає на встановлення факту його законності. Трудова книжка була передана матері [PERSON] , що останньою не спростовано. Крім того, за вимогами ст. 47 КЗпП України трудова книжка може зберігатися у працівника і на його вимогу вносяться дані про звільнення. Доводи позивача, що вона не могла подати заяву про звільнення, так як знаходилася за кордоном, суд оцінює критично, так як перебування за кордоном не позбавляє можливості особу передати заяву про звільнення роботодавцю. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України та відносить сплату судового збору на користь держави, оскільки позивач від сплати судового збору звільнена. Понесення витрат на правову допомогу відповідачем не доведено.

Outcome: dismissed