Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з [PERSON] сплачені комунальні послуг в розмірі 41221,54 гривень, інфляційні збитки у розмірі 11518,60 гривень, 3% річних 3713,33 гривень, при цьому позивач посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] , відповідачка яка з 04.04.2008 року зареєстрована та проживає по зазначеній вище адресі, по теперішній час не приймає жодної участі у сплаті комунальних послуг. Вартість всіх комунальних послуг сплачує [PERSON] , а тому із посиланням на Закон України «Про житлово-комунальні послуги» та ЖК України позивач звернувся до суду із даним позовом в якому просить стягнути половину сплаченої вартості комунальних послуг, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Також [PERSON] просив стягнути судові витрати. Позивач та представник позивача адвокат Піскун О.В. до судового засідання не з`явились, повідомлялись, представник позивача надав до суду письмові пояснення в яких просив вирішити справу за наявними матеріалами справи, у відсутність позивача та його представника. Позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Вронський С.В. до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, у задоволенні позовних вимог відмовити. Також у судовому засіданні 02.03.2023 року просив застосувати строки позовної давності до заявлених вимог, а також додатково зазначив, що з 18.08.2023 року [PERSON] є власником спірної квартири. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] на підставі договору дарування від 26.02.2002 року належала квартира [ADDRESS] , 18.08.2023 року позивач подарував квартиру [PERSON] , яка є матір`ю позивача. З 04.04.2008 року за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які до січня 2021 року проживали разом в спірній квартирі. Під час спільного проживання між сторонами виник конфлікт, наслідком якого був факт прояву домашнього насильства з боку позивача до відповідачки, про що свідчить постанова Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2020 року у справі №947/22983/20. Відповідно до постанови було встановлено, що конфлікт між сторонами виник із-за не згоди позивача з правом своєї матері мешкати в його квартирі. В зв`язку із конфліктом який виник між сторонами з січня 2021 року в квартирі [ADDRESS] , залишилась проживати [PERSON] , [PERSON] переїхав проживати за іншою адресою. Після чого позивач, як власник квартири, звернувся до АТ «Одесаобленерго» з заявою про відключення електропостачання у спірній квартирі, в зв`язку із чим електропостачання було відключено, що підтверджується актом АТ «Одесаобленерго» №1112502 від 15 березня 2021 року. Також [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод шляхом виселення з квартири (справа №947/35841/20). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2022 року в задоволенні позову було відмовлено. З боку відповідачки також був поданий позов про усунення перешкод у користуванні єдиним житлом та зобов`язанні не чинити перешкоди у користуванні квартирою (справа 947/27814/20), який в подальшому був залишений без розгляду. У положенні ст.\~13\~Конституції України зазначено,\~що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі ст.\~322\~ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно Житлового кодексу УРСР, членами сім`ї є дружина (чоловік), їхні діти, батьки та інші особи, які з ними проживають і ведуть спільне господарство. Такі особи користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому заселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Статтею 156 Житлового кодексу УРСР, встановлюються права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) та передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Позивач посилається на те, що з 04.04.2008 року по теперішній час [PERSON] не приймала жодної участі у сплаті комунальних послуг, однак зазначені обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами, крім того з наданих до суду квитанцій вбачається, що комунальні послуги по квартирі [ADDRESS] , сплачувались як позивачем так і відповідачкою і до конфлікту який виник між сторонами спору щодо оплати комунальних послуг не було. Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволені позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed