Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] . Обгрунтовуючи позов позивач зазначив, що зазначене нерухоме майно [PERSON] придбав у [PERSON] , спадкоємця [PERSON] , який був власником будинку на підставі договору від 06.08.1992 року укладеного між колгоспом «Україна» та [PERSON] про купівлю-продаж будинку. Право власності [PERSON] підтверджується архівною довідкою №300 від 25.11.2021 року. Відповідач продав йому житловий будинок без складання нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та його реєстрації, оскільки відповідач очікував оформлення документів на спадщину [PERSON] та укладення з ним нотаріального договору. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу відповідач 18.08.2007 року власноручно написав розписку про отримання від нього 2300 гривень в рахунок продажу будинку по [ADDRESS] . В цей час відповідач передав йому ключі від будинку, а він в свою чергу прийняв зазначене від нього. Відповідач пообіцяв після оформлення документів [PERSON] про прийняття спадщини та укладення ним договору купівлі-продажу будинку укласти письмовий договір купівлі-продажу з ним та посвідчити його нотаріально. Він неодноразово звертався до відповідача з метою нотаріального посвідчення цього договору, але він відмовляв оскільки документів не оформив, через що позивач не може здійснити реєстрацію права власності на нерухоме майно, які набув на підставі договору купівлі-продажу. [PERSON] мав набути право власності на майно, яке він йому продав, на підставі договору купівлі-продажу, який він уклав з [PERSON] в усній формі та мав укласти в письмовій формі з нотаріальним посвідченням після прийняття [PERSON] спадщини після померлого [PERSON] , який і був фактичним власником майна, однак вказані дії не були вчинені. 18.08.2007 року між позивачем та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, письмова форма та нотаріальне посвідчення не дотримані. 18.08.2007 року позивач сплатив [PERSON] кошти за будинок в сумі 2300 грн., що розташований за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] передав йому ключі від будинку, що свідчить про укладення ним договору купівлі-продажу, та є підставою стверджувати про правомірність набуття ним права власності, оскільки відсутні документи, що дають позивачу змогу провести державну реєстрацію права власності. На сьогодні фактичним власником майна є [PERSON] , який помер. Також з серпня 2007 року позивач відкрито володіє майном, а саме житловим будинком, розташованим за адресою [ADDRESS] право власності на який набуто добросовісно, а тому вважає, що є всі підстави для набуття ним права власності за набувальною давністю. Ухвалою суду від 19.09.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.18-19). Ухвалою суду від 16.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.29). Відповідач [PERSON] про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином через оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідомо. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з договором від 06 серпня 1992 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Нвомиколаївської сільської ради народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області Вакуленко Т.І., зареєстрованого в реєстрі за №22, укладеного між Колгосп «Україна» і [PERSON] , останній купив будинок, що знаходиться в селі Новомиколаївка Бобринецького району Кіровоградської області, загальною житловою площею 51,5 кв.м. з надвірними будівлями: колодязь, чарай, погріб, що розташований на присадибній ділянці розміром 36000 кв.м. (а.с.9), що свідчить про набуття [PERSON] на нього права власності. Згідно з довідкою начальника ОКП «Кіровоградське ООБТІ» від 25 листопада 2021 року за архівними даними реєстрових книг обласного комунального підприємства «Кіровоградське обласне об`єднання бюро технічної інвентаризації» станом на 01.01.2013 року належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.08.1992 року посвідченого Новомиколаївською сільською радою реєстр №22, реєстрова книга №1, запис №8, за матеріалами останньої технічної інвентаризації від 05.05.1992 року, об`єкт має наступні технічні характеристик: «А,а» житловий будинок, загальною площею 63,8 кв.м., жилової площі 36,1 кв.м., «Б» сарай, «В» сарай, «В1» погріб, «Г» уборна, «N» огорожа (а.с.8). Відповідно до складеної [PERSON] (так зазначено в розписці) розписки, останній отримав від [PERSON] » (так зазначено в розписці) 1,5 тисяч гривень за хату. Претензій ніяких не має (а.с.7). Розписка дати її складання не містить. Відповідно до складеної [PERSON] розписки, останній 18.08.2007 отримав від [PERSON] за покупку будинку по вулиці сімдесят жовтня №58 гроші в сумі 2300 гривень (а.с.6). Розписка дати її складання не містить. Згідно статті 655 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - дати отримання коштів - 18.08.2007) (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Частинами 1, 2 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним, у цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч. 2 ст. 220 ЦК України). Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 3 ст. 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Отже, правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки. Недодержання простої письмової форми угоди, що вимагається законом є правовою підставою для відмови у визнанні в судовому прядку такої угоди дійсною. Адже виконання зобов?язання слідує після його виникнення, тобто укладення у встановленому законом порядку правочину та не може передувати його укладенню. Аналогічну позицію зазначав і Верховний Суд України в п. 13 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 де роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін, вона також є чинною до теперішнього часу. Аналогічна позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 11 серпня 2020 року справа № 207/4472/15-ц, провадження № 61-41913св18, від 17 червня 2020 року справа № 128/2757/16-ц, провадження № 61-7762св18, від 16 лютого 2021 року справа № 2-4570/07 провадження № 61-17152св19, від 25 березня 2021 року справа № 638/9782/16-ц провадження №61-13872св20. На підтвердження укладеного договорів купівлі-продажу житлового будинку, позивачем надано вищевказані дві розписки, а саме розписку, складену [PERSON] без дати про отримав від [PERSON] 1,5 тисяч гривень за хату та розписку, складену [PERSON] , за змістом якої останній 18.08.2007 отримав від [PERSON] за покупку будинку по вулиці сімдесят жовтня №58 гроші в сумі 2300 гривень. Разом з тим, зазначені розписки неможливо автоматично прирівняти до договорів купівлі-продажу, оскільки вони не містять умов про передачу або зобов`язання передати будинку у власність [PERSON] та [PERSON] та прийняття або зобов`язується прийняти останніми будинку. А розписка, складена [PERSON] також не містить адреси розташування «хати». Отже, матеріалами справи підтверджено, що між [PERSON] та [PERSON] складено розписку від 18.08.2007 року про отримання коштів за купівлю будинку, проте сам договір купівлі-продажу між сторонами в письмовій формі не укладено, а вказану розписку не може розцінюватися як досягнення всіх істотних умов, необхідних для укладення договору купівлі-продажу. Факт отримання [PERSON] коштів та складання ним розписки про їх отримання за покупку будинку не є достатньою правовою підставою для визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння, оскільки вказані обставини не підтверджують дотримання сторонами положень ст. 638 ЦК України щодо досягнення в потрібній формі згоди з усіх істотних умов договору. Крім того , позивач не довів, що [PERSON] набув право власності на спірний будинок на момент написання розписки від 18.08.2007 року. Таким чином, [PERSON] не міг передати у власність позивачу будинок, власником якого не являвся. Вимог про визнання права власності за набувальною давністю задоволенню не підлягають виходячи із наступного. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Однак позивач відбираючи вищевказану розписку від про отримання коштів 18.08.2007 за купівлю будинку знав, міг знати та повинен був знати, хто є власником спірного майна та відсутність у нього підстав для набуття права власності. про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка завжди знала, хто є власником. Позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння. Договір купівлі-продажу щодо спірного нерухомого майна не укладено, позивач знав, що сплачує кошти за будинок [PERSON] , який не мав права власності на нього, натомість позивачу було відомо, що титульним його власником залишається [PERSON] . Недотримання вимог закону щодо укладення договору про відчуження нерухомого майна з особою, яка не набула права власності на нього, спростовує твердження позивача про добросовісність набуття ним права власності на спірне майно за набувальною давністю. Не містять матеріали справи також доказів безперервного володіння спірним нерухомим майном протягом десяти років. Враховуючи вищевказані обставини та положення закону позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. Судові витрати понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позовні вимоги залишено без задоволення, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed