Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

07.10.2022 року представник АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз» звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Представник АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз» просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз» 1479 грн. 40 коп. заборгованості за послугу з розподілу природного газу за період з 01.01.2020 року по 30.06.2022 року, а також 2481 грн. 00 коп. судового збору. В ході судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та просив їх задоволити в повному обсязі. В судове засідання 28.12.2023 року останній не прибув, натомість надіслав на електронну адресу суду клопотання, в якому підтримав заявлені позовні вимоги і просив розглянути дану справу без його участі, за наявними матеріалами. 24.01.2023 року представник відповідача [PERSON] , адвокат Капак В.М. подав до суду відзив на позовну заяву АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз», в якому просив суд відмовити в позивачу в задоволенні позовних вимог, з підстав, наведених у ньому і стягнути з позивача на користь відповідача документально підтверджені судові витрати. Крім того, одночасно із поданням відзиву, представником відповідача подано заяву про поновлення строку на його подачу. Просив задоволити вказану заяву, з підстав, викладених у ній. В судове засідання 28.12.2023 року представник відповідача також не прибув, однак попередньо подав до суду клопотання, в якому просив відмовити АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз» в задоволенні позовних вимог та завершувати розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію свого представника і також просив відмовити позивачу в задоволенні їх позовних вимог. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а ч.2 цієї статті визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги, чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту ч.2 ст.78 ЦПК України вбачається, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В той же час ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Що стосується вирішення питання про поновлення строку на подання відзиву, суд зазначає наступне: Як визначено ст.127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. У своїй заяві представник відповідача посилається на те, що ухвалу про відкриття провадження по справі, із додатними матеріалами, відповідачем було отримано лише 20.01.2023 року, в суді, а тому із 15-ти денний строк на подачу відзиву слід відраховувати з вказаної дати. З ухвали судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12.10.2022 року вбачається, що відповідачу було визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, але не пізніше 11.11.2022 року. Разом з тим, поштове відправлення, яке надсилалось судом за адресою відповідача, зазначеною в позовній заяві, повернулось до суду у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою (довідка «Укрпошти» на поштовому конверті). В подальшому, а саме як перевірено судом - 19.01.2023 року відповідач ознайомився із матеріалами даної справи, що підтверджується його особистим підписом на відповідній заяві. Згідно ч.7 ст.178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Враховуючи наведене, вимоги ст.178 ЦПК України, суд приходить до переконання, що строк на подання відзиву у даному випадку відповідачу [PERSON] слід з 19.01.2023 року, а тому заяву його представника про поновлення строку на подання відзиву, подану до суду 24.01.2023 року, разом з відзивом, необхідно задоволити. Відносно вирішення спору по суті, суд зазначає наступне: Як вбачається із позовної заяви АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз», з грудня місяця 2015 року договірні відносини щодо розподілу природного газу між АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз» та побутовим споживачем природного газу врегульовано умовами Типового договору розподілу природного газу. Фактом приєднання побутового споживача до умов даного договору є заява-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) та документально підтверджене споживання природного газу у вищевказаному житловому приміщенні та сплата рахунків за газопостачання, що підтверджується інформацією про стан розрахунків за спожитий природний газ та послуги з його розподілу за період 01.01.2016 року по 01.01.2021 року. Представник позивача посилається на те, що відповідачу оператором ГРМ було визначено місячну замовлену потужність по об`єкту даного споживача на 2020 рік - 349,40 м3, на 2021 рік - 314,00 м3, на 2022 рік - 314,00 м3. Про визначену оператором ГРМ величину планової місячної плати за послуги розподілу із зазначенням її складових, даного споживача було проінформовано АТ «Івано-Франківськгаз» в платіжних документах. Вказані платіжні документи, а саме рахунки на оплату доставлялись на адресу споживача згідно договору про надання послуг доставки рахунків №32/1294 від 27.12.2019 року, укладеного між АТ «Укрпошта» та АТ «Івано-Франківськгаз». У своїх вимогах позивач стверджує, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання по своєчасному розрахунку за розподіл природного газу, встановлені абз.2 пункту 6.6 Договору і за період з 01.01.2020 року до 30.06.2022 року допустив заборгованість перед АТ «Оператор ГРМ «Івано-Франківськгаз» за надану послугу з розподілу природного газу в загальній сумі 1479 грн. 40 коп., а тому посилаючись на норми ст.ст.526, 530, 610 ЦК України, просить стягнути вказану суму заборгованості за даний період часу із відповідача на користь позивача. Разом з тим, в ході розгляду даної справи, судом достовірно встановлено, що в зазначений період часу відповідач [PERSON] не являвся власником житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.12.2019 року, індексний номер 191807499, 03.12.2019 року право власності на 59/100 часток вищевказаного житлового будинку, на підставі договору дарування від 28.04.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори Мацук Н.С., набула - [PERSON] . Копія даного витягу долучена до матеріалів справи (а.с.48). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.12.2019 року, індексний номер 192977437, 13.12.2019 року право власності на решту 41/100 частку зазначеного житлового будинку, на підставі договору дарування від 13.12.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Вірстюком Т.В., також набула - [PERSON] . Копія витягу аналогічно міститься в матеріалах справи (а.с.49). Натомість відповідач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідною копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.11.2019 року, індексний номер 189733250 (а.с.50). Відповідно до рішення виконавчого комітету Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області №97 від 18.12.2019 року вирішено змінити адресу житлового будинку, що належить [PERSON] , з « [ADDRESS] » на « [ADDRESS] (а.с.51). Крім того, як вбачається із витягу з реєстру територіальної громади, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.53). Наведені обставини не спростовані в судовому засіданні представником АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз». Суд зазначає, що згідно ст.6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», суб`єктом правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживач. Відповідно до пункту 6 ч.1 ст.1 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пунктом 2 ч.1 ст.5 даного Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг, серед іншого, належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами. Згідно з вимогами ч.2 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про ринок природного газу», постачання природного газу це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів. Постачальник природного газу це суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу. Розподіл природного газу це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу. Оператор газорозподільної системи суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників). Отже, враховуючи те, що згідно договорів дарування житлового будинку від 28.04.1994 року та 13.12.2019 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , що підтверджується зазначеними вище витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.12.2019 року та 13.12.2019 року, відповідно яка і являється споживачем, а не відповідач [PERSON] та з якою повинен бути укладений Типовий договір про розподіл природного газу. У відповідності до п.6 ч.1 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Проте, стороною позивача не надано суду доказів, які б підтверджували отримання [PERSON] комунальних послуг як споживачем, зокрема послуги з розподілу природного газу, за адресою: [ADDRESS] у період часу із 01.01.2020 року по 30.06.2022 року. Суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Як зазначено вище, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд прийшов до висновку, що взадоволенні позовних вимог АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз» до [PERSON] про стягнення заборгованості, слід відмовити. Що стосується розподілу судових витрат між сторонами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ «Оператор газорозподільної системи «Івано-Франківськгаз», підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України - відсутні. Разом з тим, згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно наданих представником відповідача [PERSON] договору про надання правничої допомоги за №09/2023 від 24.01.2023 року та квитанції №01/2023 від 24.01.2023 року, витрати відповідача [PERSON] на правничу допомогу склали 200 грн. 00 коп. У відповідності до вимог ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, із позивача на користь відповідача [PERSON] , підлягають стягненню витрати, пов`язані з наданням йому професійної правничої допомоги в розмірі 200 грн. 00 коп., згідно квитанції №01/2023 від 24.01.2023 року. На підставі наведеного, ст.ст.526, 530, 610 ЦК України, ст.ст.1, 6, 7, 9, 12, 13, 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: dismissed