Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9201 га, кадастровий номеру 2121255600:01:002:0085, що розташована на території Королівської селищної ради Берегівського району, Закарпатської області. Відповідач набула зазначену земельну ділянку у власність, як громадянин України, що підтверджується паспортом громадянина України та довідкою про рнокпп. З листопада 2017 року відповідач набув громадянство іної держави, що підтверджується листом\~ №9/5/317/17 від 26.10.2017 року. 13 квітня 2018 року позивач уклав з відповідачем письмовий попередній договір, предметом якого є - земельна ділянка площею площею 0,9201 га, кадастровий номер 2121255600:01:002:0085, що розташована на території Королівської селищної ради. 13 квітня 2018 року сторонами Договору складений Акт прийомупередачі майна, що згідно п. 7, п. 10 Договору свідчить про отримання позивачем у володіння вказане майно. Згідно умов договору відповідач зобов`язався в майбутньому передати на оплатній основі майно, а позивач зобов`язався в майбутньому прийняти це майно, до 01.10.2018 року по ціні 3000 (три тисячі) доларів США, що станом на 13.04.2018 року еквівалентно 77970,00 гривень. Разом з тим позивач зазначає, що він та відповідач зверталися до нотаріуса з питань укладення нотаріально посвідченого основного договору купівлі-продажу в 2018 році, але нотаріус роз`яснив, що необхідно зареєструвати земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. А в 2023 році нотаріус роз`яснив, що вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9201 га кадастровий номер 2121255600:01:002:0085, що розташована на території Королівської селищної ради, належної [PERSON] , на підстав Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЗК №031227 виданого 02.08.2005 року Виноградівською райдержадміністрацією - не є можливим, оскільки продавець пропустив річний строк, передбачений ч.4 ст. 81 ЗК України. На підставі вищенаведеного позивач звернувся в суд з позовом про визнання права власності на земельну ділянку. Позивач про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задоволити (а.с.21, 26). Відповідач та її представник про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнають та не заперечують проти задоволення таких (а.с.22, 24-25). Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач у своїй заяві. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши заяви сторін, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. Відповідач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9201 га, кадастровий номеру 2121255600:01:002:0085, що розташована на території Королівської селищної ради Берегівського району, Закарпатської області (а.с.8). Відповідач набув зазначену земельну ділянку у власність, як громадянин України, що підтверджується паспортом громадянина України та довідкою про рнокпп (а.с.9-10). З листопада 2017 року відповідач набула громадянство іншої держави, що підтверджується листом №9/5/317/17 від 26.10.2017 року (а.с.7-11). 13 квітня 2018 року позивач уклав з відповідачем письмовий попередній договір, предметом якого є - земельна ділянка площею площею 0,9201 га, кадастровий номер 2121255600:01:002:0085, що розташована на території Королівської селищної ради (а.с.12). 13 квітня 2018 року сторонами Договору складений Акт прийомупередачі майна, що згідно п. 7., п. 10 Договору свідчить про отримання позивачем у володіння вказане майно (а.с.13). Згідно умов договору відповідач зобов`язався в майбутньому передати на оплатній основі майно, а позивач зобов`язався в майбутньому прийняти це майно до 01.10.2018 року по ціні 3000 (три тисячі) доларів США, що станом на 13.04.2018 року еквівалентно 77970,00 гривень (а.с.14). Позивач та відповідач зверталися до нотаріуса з питань укладення нотаріально посвідченого основного договору купівлі-продажу в 2018 році, але нотаріус роз`яснив, що необхідно зареєструвати земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. А в 2023 році нотаріус роз`яснив, що вчинена нотаріальної дії, щодо посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,9201 га кадастровий номер 2121255600:01:002:0085, що розташована на території Королівської селищної ради, належної [PERSON] , на підстав Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЗК №031227 виданого 02.08.2005 року Виноградівською райдержадміністрацією - не є можливим, оскільки продавець пропустив річний строк передбачений ч.4 ст. 81 ЗК України (а.с.15). У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і щодо нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припиненню підлягають державній реєстрації. Стаття 190 ЦК України визначає майно особливих об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі "Федоренко проти України" (N 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути "існуючих майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства", заява N 44277/98). В іншій справі "Н.К.М. проти Угорщини" (NKM v. Hungary, скарга N 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягаю захисту як власне майно і майнові права. Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано. В ст. 328 ЦК закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку, або незаконність права власності не випливатиме із закону. Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березхf 2019 року у справі N 911/3594/17). Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі N 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі N 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридична фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосуванню конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Cvду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року ; справі N 48/340, від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. Таким чином, вказаний вище попередній договір укладено його сторонами з певною економічною метою, якої вони мали досягти внаслідок його виконання, дотримуючись принципу добросовісності, розумності і справедливості, визначеного у статтях 3, 509 ЦК України. Враховуючи встановлені обставини, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог, суд приймає рішення про повне задоволення заявлених вимог.

Outcome: approved