Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ. Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на 1\\4 частку у спільному майні подружжя, виданого на ім`я [PERSON] 22.06.2021 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є., на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті його батька та чоловіка [PERSON] - [PERSON] , померлого [INFO] . Окрім того, позивач просив скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речоіих прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 366880648101) на 1\\4 частину житлового будинку, проведену приватним нотаріусом Біцюк Т.Є. 22 06.2021 року, номер запису про право власності 42609748 на ім`я [PERSON] . Позовні вимоги мотивовано тим, що 24.12.2011 року спадкодавцем [PERSON] та його дружиною [PERSON] було придбано житловий будинок [ADDRESS] по 1\\2 частці кожним, та 29.12.2011 року здійснено його державну реєстрацію. Отже, на дане майно поширюється режим спільної часткової власності. За такого, нотаріус невірно визначив обсяг спільного нажитого майна подружжя, та визнав 1\\2 частку у праві власності на житловий будинок, яка належала спадкодавцю, а не на цілий будинок, що порушує його права як спадкоємця. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 23.12.2021 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П., яка отримана останньою 04.01.2022 року (нарадча кімната з 23.12.2021 по 04.01.2022). Ухвалою від 05.01.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Постановлено про витребування у приватного нотаріуса копії спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 03.02.2022 року приватним нотаріусом Біцюк Т.Є. на виконання ухвали суду направлені матеріали спадкової справи № 35\\2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] 17.02.2022 року приватним нотаріусом направлені пояснення до позову,які зводяться до наступного. Позов є таким, що не підлягає задоволенню, оскільки за змістом договору купівлі-продажу будинку від 24.12.2011 року не встановлено, що набуте кожним з подружжя за цим договором майно належить їм на праві особистої приватної власності, та не містить вказівок на те, що майно, придбане [PERSON] за кошти, які належали йому особисто.За такого, придбана [PERSON] 1\\2 частка житлового будинку є спільною сумісною власністю подружжя, на підставі вимог ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України. За такого, видане свідоцтво про право на спадщину відповідає вимогам закону та ст. 71 ЗУ « Про нотаріат». Ухвалою суду від 26.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі. Слухання справи неодноразово відкладалось із-за неявки сторін. 22.02.2023 року від відповідача надійшов відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позову, вказавши наступне. Позивач не врахував того, що, хоча будинок і придбаний в рівних частках, правовий режим для кожної із часток залишився незмінним- спільна сумісна власність. Тобто, договір був укладений з визначенням часток та без зміни правововго режиму власності кожної із часток подружжя. За такого, 1\\2 частка в праві власності на житловий будинок [PERSON] є спільно нажитим майном, придбаного як подружжя. Виходячи із приписів ст. 60 СК України, реєстрація права власності на майно, придбане під час шлюбу лише на ім`я одного із подружжя, не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Також позивачем помилково ототожнено визначення часток між подружжям з їх поділом. Позивач та її представник адвокат Рудь О. до судового засідання не з`явились, заяв, клопотань не подали. Відповідач заперечення проти позову підтримала, просила про розгляд справи у її відсутності, та просила у задоволення позову відмовити. Судом постановлено про продовження розгляду справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 10.10.1990 року [PERSON] та [PERSON] (змінила прізвище після шлюбу на [PERSON] ) вступили до шлюбу. У [PERSON] є син від [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . 24.12.2011 року [PERSON] та [PERSON] за Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіною О.Г. купили у [PERSON] в рівних частках кожний цілий житловий будинок [ADDRESS] . За [PERSON] зареєстровано право власності на 1\\2 частину данрого будинку 29.12.2011 року ( реєстровий № 419). 21.05.2014 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1\\2 частину будинку ( 5752267). З 29.12.2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 06.07.2021 року (актовий запис 2445). 18.06.2021 року до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка звернулась [PERSON] ( №92), спадкова справа 35\\2021). 24.09.2021 року із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернувся його син- [PERSON] ( № [NUMBER] ). 22.06.2021 року приватним нотаріусом Біцюк Т.Є. видано свідоцтво про право власності на 1\\4 частку житлового будинку [ADDRESS] післч смерті [PERSON] ( реєстровий № 331 ). В силу ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету доказування на власний розсуд. ІІІ. ВИСНОВКИ ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263\~ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданн і. Відповідно до ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст.\~372\~ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60,61 СК України). Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частиною 1 статті 65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. IV. МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частинами 1,2 ст.70\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Як передбачено ст.355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст.356 Цивільного кодексу України,власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Як передбачено ч.1, 3 ст.368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Спадкування майна після смерті людини здійснюєтьсязгідно із законодавчими нормами України та Цивільним кодексом. Оформлення спадкових прав відбувається при наявності спадкоємців за заповітом або законом шляхом подачі нотаріусу відповідної заяви. При відсутності заповвту на все майно набувають родичі відповідно до черговості. Черговість правоволодіння майнрм після смерті спадкодавця прописана у статті 1258 ЦК України: діти, одне із подружжя, батьки померлого, тощо. За статтею 1261 ЦК України, до першої черги для набуття спадщини відносяться діти, чоловік та дружина, батьки. Якщо під смерті чоловіка чи дружини шлюб не був розірваний і зберіг свою законну силу, то половина із спільного нажитого переходить по праву влівцю чи вдові. Ця половина не є частиною спадщини. Частина, що залишилася, ділиться між родичами першої черги в рівних частках за відсутності заповіту. Половина, що залишилася, також ділиться між усіма родичами першої черги, також і чоловіка або дружиною. Закон про виділення подружньої частки регулює те, що між всіма спадкоємцями друга половина спільно нажитого майна розподіляється в рівних частках. За такого, при видачі Свідоцтва про право власності в порядку спадкування, приватний нотаріус діяла у відповідності до вимог ст. 71 ЗУ «Про нотаріат», було перевірено документи, що підтверджують право власності та державну реєстрацію права власності на вказане у заяві майно - будинок [ADDRESS] , перевірено факт належності майна подружжю на праві сумісної спільної власності та у відповідності до приписів ЦК, СК України проведений виділ частки спадкоємців : дружини та сина у рівних частках, тобто по 1\\4 (1\\2:2). За такого, позов є таким,що не підлягає задоволенню у повному обсязі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76\~Цивільного процесуального\~кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.77\~Цивільного процесуального\~кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, а також, беручи до уваги, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позову. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Outcome: dismissed