Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

До Київського районного суду м. Одеси 28.09.2023 надійшов позов ТОВ «ФК «Фінтранс Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 55 340,00 грн за кредитним договором №4746910 від 09.09.2021. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідача за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ « Авентус Україна» , з урахуванням правил надання коштів у позику, розміщених на сайті, уклав договір , згідно умов якого отримав 20000 гривень на строк 30 днів, з можливістю продовження вказаного строку згідно умов договору, однак взяти на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та оплати процентів за користування коштами не виконував , у звязку із чим станом на 22.09.2023 виникла заборгованість за тілом кредиту розмірі 20 000,00 грн та за нарахованими процентами у розмірі 35 340,00 грн. Також позивачем були нараховані інфляційні витрати у розмірі 11 621,40 грн та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сумі 2 488,03 грн. Враховуючи що згідно договору факторингу №18.04/23-Ф від 18 квітня 2023 року укладеному між кредитодавцем ТОВ « Авентус Україна» та ТОВ «ФК» Фінтранс Україна» остання отримала право вимоги по вказаним вище кредитним зобов`язанням. При подачі позову було сплачено позивачем судовий збір у розмірі 2147,20 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 21 вересня 2023 року № 939. Судом, ухвалою від 20.10.2023, було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження. 06.10.2023 до суду представником відповідача поданий відзив , згідно якого заперечується проти задоволення позовних вимог у звязку із недоведеністю факту передачі коштів відповідачу, та незаконністю нарахування під час воєнного стану інфляційних витрат та 3% річних а також незаконного нарахування процентів після спливу строку дії кредитного договору. У відповіді на відзив, який надійшов до суду 11.10.2023, сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог вважаючи їх доведеними доказами які були надані одночасно із позовною заявою. 07.12.2023 до суду з боку позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, за змістом якої позивач відмовився від вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних. 26.12.2023 від представника відповідача надійшли письмові пояснення на позов із підтвердженням позиції відповідача про незгоду із заявленими позовними вимогами та додатково обґрунтовано відсутність доказів продовження дії договору а також відсутність доказів належного нарахування розміру заборгованості, так як поданий витяг з реєстру боржників та картка обліку договору не є належним та допустимим доказом розміру заборгованості. З наданих до суду доказів вбачається що 09.09.2021 між ТОВ « Авентус Україна» та [PERSON] було укладено електронний договір № 4746910 про надання останньому споживчого кредиту у розмірі 20 000,00 грн строком на 30 днів, із процентною ставкою 1,9% у день. Згідно , наданих позивачем Договору №4746910 від 09.09.2021 у п. 4.2 Договору визначена можливість пролонгації договору за ініціативою споживача шляхом здійснення платежу на користь Товариства у розмірі не менш суми нарахованих та несплачених на дату платежу процентів, відповідь на яку Товариства може надати протягом 24 годин з моменту вчинення вказаних дій ( шляхом направлення текстового повідомлення про погодження нового строку ), та/або згідно п. 4.3 Договору при наявності заборгованості на дату закінчення строку кредиту та відсутності пропозиції Споживача автоматично на один календарний день але не більш ніж на 90 календарних днів поспіль. Згідно позовної заяви позивач вважає, що у звязку із наявними погашеннями споживачем заборгованості 21.10.2021 на суму 9880,00 та 23.11.2021 на суму 8740,00 відбувалось продовження дій договору відповідно до 28.11.2021 а потім до 23.12.2021 с стандартної процентною ставкою 1,90% в день, а після не виконання 23.12.2021 своїх зобов`язань по сплаті процентів . на підставі п. 4.3 Договір було автопролонговано на 90 календарних днів. Згідно карки обліку Договору , споживачем були здійснені платежі по кредиту 05.10.2021 у сумі 5130,00 грн, 31.10.2021 у сумі 9880,00 грн, 23.11.2021 у сумі 8740,00 грн. , та розрахунок заборгованості розраховано на 24.02.2022. у розмірі 55 340 грн., з яких за період з 24.11.2021 нараховані 35 340,00 грн процентів. Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та двох чи багатосторонніми (договори) (стаття 202 ЦК України). Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. На підставі статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, істотними умовами кредитного договору відповідно до вимог статей 638, 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року справі № 310/11534/13-ц, міститься правовий висновок, у якому зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У даному випадку суд приймає до уваги що укладаючи Договір №4746910 від 09.09.2021 сторони узгодили строк його дії - 30 днів , тобто до 10.10.2021. Водночас узгоджуючи можливість пролонгації договору сторонами визначена можливість такої дії двома шляхами - за ініціативою споживача - який здійснює пропозицію у вигляді оплати заборгованості по процентах не зазначаючи через електронний кабінет що вказаний платіж є про стою оплатою заборгованості , на що кредитор зобов`язаний письмово , шляхом направлення на телефонний номер або електронну адресу споживача, електронного текстового повідомлення, підтвердити прийняття даної пропозиції ( або не направляючи відповідного повідомлення не прийняти вказану пропозицію ) або автоматичної пролонгації, у випадку невиконання споживачем умов кредитних зобов`язань на день закінчення строку договору. Посилання позивача на факт пролонгації строку дії договору у звязку із здійсненням відповідачем повної оплати процентів не відповідає вимогам укладеного сторонами договору , так як відповідна оплата є лише частиною можливої пролонгації і не є підтвердженням такої пролонгації без наявності активних дій іншої сторони - кредитодавця, який має право погодитись із пролонгацією та відповідно направити таке підтвердження у вигляді текстового повідомлення. Умови договору свідчать що відсутність відповідного погодження свідчить о непогодженні нового строку а значить і про закінчення дії договору. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином відсутність наданих позивачем доказів пролонгації договору після 10.10.2021 є підставою вважати що строк дії Договору № 4746910 від 09.09.2021 закінчився 10.10.2021 , а тому всі подальші нарахування за умовами договору є нікчемними та не приймаються судом. На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд , оцінюючи у даному випадку факт отримання споживачем грошей, приймає до уваги правову позицію Верховного Суду, яки була викладена у постанові від 17 грудня 2020 року у справі №78/2177/15ц. У зазначеної постанові Верховний Суд визначив наступне «…належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Звертаючись до суду з цим позовом банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості, виписку по кредитному договору за період з 23 травня 2008 року по 02 березня 2016 року. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками ( по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц». Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). У даної справі стороною позивача не надано належних та допустимих доказів , які б підтверджували, факт отримання відповідачем грошових коштів згідно умов Договору, так як суду не було надано виписки з особових рахунків клієнтів або виписки за картковими рахунками, а також не було заявлено клопотань про витребування відповідних доказів із банківських установ. Відповідно до вимог ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи наведене , суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами факту перерахування відповідачу ( споживачу ) кредитних коштів по Договору № 4746910 від 09.09.2021, а тому і недоведеним є позовні вимоги про стягнення вказаних коштів як заборгованості. Водночас суд вважає що посилання про часткове погашення заборгованості ( яке також не доведено відповідними доказами ) є підтвердженням перерахування коштів. При розгляді даного питання судом також приймається до уваги, що питання про відсутність доказів перерахування коштів було зазначено представником відповідача у відзиві, який був отриманий представником позивача , на даний відзив були надані відповідь та клопотання про залучення доказів про понесені стороною позивача витрат на професійну правову допомогу а також заява про зменшення розміру позовних вимог, що свідчить про обізнаність сторони про відповідне заперечення відповідачем та наявність у сторони достатнього часу для надання доказів або подання заяв про витребування доказів у випадку наявності складнощів у наданні доказів. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Стороною позивача було заявлено про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого у розмірі 2 488,03 грн судового збору а також 10 000 грн у вигляді витрат понесених на професійну правничу допомогу. Приймаючи що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ), суд приходить до висновку що заявлені вимоги про стягнення судових витрат внаслідок відмови у задоволені позову також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed