Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду із зазначеним позовом до Державної казначейської служби України (далі-відповідач 1), Офісу Генерального прокурора (далі-відповідач 2) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у провадженні Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України знаходилося кримінальне провадження № 42015270000000318, яке виділено 30.11.2015 року із кримінального провадження №4201500000001111, у межах якого, 10.06.2015 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 1 ст. 376 КК України. 04 липня 2015 року слідчим суддею Новозаводського районного суду м. Чернігова відносно [PERSON] застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном 60 днів, тобто до 02 вересня 2015 року. 06 липня 2015 року адвокатом Єременком М.М. за [PERSON] було внесено заставу у розмірі 6 000 000,00 грн. вказаний запобіжний захід було змінено 19 грудня 2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва. 18 листопада 2015 року слідчим Павловським С.М. на підставі ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2015 року, було проведено обшук за місцем проживання позивача. У ході проведення обшуку були вилучені предмети та документи, перераховані в протоколі обшуку, які не були прямо передбачені ухвалою слідчого судді. У межах зазначеного кримінального провадження судами м. Чернігова та м. Києва приймалось понад 50 процесуальних рішень за клопотаннями Генеральної прокуратури та скаргами сторони захисту [PERSON] . Постановою прокурора відділу Генеральної прокуратури України Д.Долбещенкова від 18 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні № 42015270000000318 від 30 листопада 2015 року, виділеному із кримінального провадження №4201500000001111 від 10 червня 2015 року,було прийняте рішення про закриття кримінального провадження відносно підозрюваного [PERSON] у зв`язку з відсутністю доказів, необхідних для доведення винуватості [PERSON] в суді та вичерпанням всіх можливостей для їх отримання. Після ознайомлення зі змістом вказаної постанови, позивач вважає за необхідне зазначити, що при прийнятті постанови прокурором не було виконанні вимоги ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Позивач вказав, що внаслідок незаконного кримінального переслідування, останній поніс втрати у вигляді заробітної плати за попереднім місцем роботи у зв`язку з вимушеним звільненням у липні 2017 року та у зв`язку з відмовою у призначенні на помаду судді Вищою радою юстиції, що є безумовним порушенням ч. 2 ст. 6 Конвенції та статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції. Підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди є: протиправність дій органів досудового слідства та прокуратури протягом понад 4-х років, обшуки за місцем роботи та неодноразові обшуки за місцем проживанням позивача та його рідних, вилучання і незаконне утримання понад 5 років особистого майна, утримання протягом тривалого часу [PERSON] під вартою, необхідність відшукання грошових коштів дляв несення суми застави, незаконне вилучення та утримання майна [PERSON] , публічний резонанс, що був викликаний незаконним звинуваченням як сина голови апеляційного суду м. Києва, інші дії, які вчинилися органами, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність та органами досудового розслідування, а також слідчими суддями, направленими на дискредитацію посадової особи високого рангу органу судової гілки влади, у тому числі публічними висловлюваннями на адресу [PERSON] та його батька, значні витрати у зв`язку з наданням юридичної допомоги. У зв`язку з викладеним, просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди внаслідок втрати заробітку, що були пов`язані зі звільненням з посади Головного консультанта відділу опрацювання конституційних звернень Управління правової експертизи Секретаріату Конституційного Суду України, за період з моменту вимушеного звільнення у липні 2017 року і по час закриття кримінального провадження (18.10.2019 року), у розмірі 170 000,00 грн., а також вартості не повернутого майна у розмірі 546 000,00 грн., відшкодування моральної шкоди за період із червня 2015 року по 18.10.2019 року в розмірі 636 000,00 грн. та витрати на правничу допомогу, що на час звернення до суду з даним позовом становить 590 000, 00 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче засідання /т.І, а.с61/. 17 березня 2021 року засобами поштового зв`язку від відповідача 2 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній заперечує проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що відповідно до п. 3 Положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування , прокуратури і суду», затверджене наказом Міністерства юстиції України від 04.03.1996 року № 6/5/3/41 позивач не набув права на відшкодування шкоди, завданої притягненням до кримінальної відповідальності, оскільки кримінальне провадження № 42015270000000318 за підозрою [PERSON] 18.10.2019 року закрито, а останній є обвинуваченим у кримінальному провадженні № 22017000000000280, а тому повної реабілітації [PERSON] , не відбулося. Крім того, вказав, що тривалість досудового розслідування пов`язана з діями самого позивача, який ухилявся від слідства, у зв`язку з чим його оголошено у розшук, а досудове розслідування зупинялося з 17.06.2016 по 20.02.2017, з 22.02.2017 по 23.05.2017, з 23.05.2017 по 16.04.2019, з 16.04.2019 по 23.09.2019, тобто на 3 роки 3 місяці. Окрім цього, зазначив, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, а також її розміру - 636 тис. грн.., у зв`язку з чим такі вимоги є недоведеними. Щодо вимоги позивача про стягнення з Державного бюджет України неотриманої заробітної плати, зазначив, що позивач жодних доказів на підтвердження цього доводу (неотримання заробітної плати) не надав. До того ж, позивачем не надано жодних доказів вилучення у нього в ході досудового розслідування майна, його неповернення,його вартості, а також того, що саме він є власником цього майна, у зв`язку із чим вимога про стягнення вартості вилученого майна в розмірі 546 000,00 грн. є недоведеною. Крім того, не надано жодного документа про понесення відповідних витрат на правову допомогу /т.І, а.с. 70-91/. 10 червня 2021 року позивачем до суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи документів /т.І, а.с. 99-199/. 10 червня 2021 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі і призначено справу до розгляду по суті /т.І, а. с. 203 /. 06 грудня 2022 року представник відповідача 2 подав до суду клопотання про доручення до матеріалів справи доказів /т.ІІ, а.с. 2-7/. 21 лютого 2023 року суд, ухвалою постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, приєднав до матеріалів справи розписку від позивача /т.ІІ, а.с. 11а, 13/. 03 квітня 2023 року представником позивача до суду подана заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої останній просить відшкодувати позивачу в цій частині, матеріальну шкоду на загальну суму 440 500,00 грн. та розглянути інші позовні вимоги, згідно з вимогами первинної позовної заяви /.т.ІІ, а.с. 16-19/. 18 квітня 2023 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про долучення доказів /т.ІІ, а.с. 20-35/. 19 вересня 2023 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про долучення доказів /т.ІІ, а.с. 65-71/. 20 листопада 2023 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшло клопотання про долучення доказів /т.ІІ, а.с. 80-85/. 14 грудня 2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої останній вказав, що в процесі розгляду справи повернуто позивачу незаконно вилученого майна на загальну суму 439 500,00 грн. У зв`язку з наведеним, просив врахувати зазначені обставини при розгляді справ /т.ІІ, а.с.96-97/. У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 2 вимоги позову не визнав, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У судове засідання відповідач 1 не з`явився про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відзиву на позовну заяву від Державної казначейської служби України до суду не надходило. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність інших учасників на підставі наявних в ній доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача 2, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 10.06.2015 року Генеральною прокуратурою України розпочато кримінальне провадження №42015000000001111 за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 376-1 КК України. Під час досудового розслідування виявлено підстави та зареєстровано кримінальні провадження за фактом вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 375, ч. 4 ст.27, ч. 2 ст. 375, ч. 1 ст. 376 КК України, яке об`єднано в одне кримінальне провадження з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42015000000001111. 03.07.2015 року у кримінальному провадженні № 42015000000001111 повідомлено про підозру [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 1 ст. 376 КК України /т.І, а.с 16-18/. З матеріалів кримінального провадження № 42015000000001111 30.11.2015 року в окреме провадження під № 42015270000000318 виділено матеріали досудового розслідування за підозрою [PERSON] . Під час затримання [PERSON] ,03.07.2015 року на підставі протоколу затримання було вилучено власний мобільний телефон позивача марки Nokia IMEI [NUMBER] , [NUMBER] /т.І, а.с.102-105/. Крім того, у ході досудового розслідування 18.11.2015 року було проведено обшук за місцем проживання позивача, в ході якого були вилучені предмети та документи перераховані в протоколі обшуку, а саме: чотири предмети схожі на шаблі, один предмет схожий на ніж, один предмет схожий на вогнепальну зброю з написом «1930» та шість предметів схожих на набої з написами «safari-p», набій з аналогічним написом 1 шт., DVD-диски 2 шт. в пластикових футлярах, «МасBook Pro» в корпусі сріблястого кольору, «MacBook Air» в корпусі сріблястого кольору, IPad в корпусі сріблястого кольору 3 шт., мобільний телефон марки «texet» IMEI № [NUMBER] , мобільний телефон марки «VERTU» IMEI № [NUMBER] , мобільний телефон марки «Nokia» IMEI № [NUMBER] , мобільний телефон марки «Nokia» IMEI № [NUMBER] , флеш накопичувач у корпусі червоного кольору з написом «My Passport», посвідчення № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , військовий квиток № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , дозвіл № [NUMBER] на ім`я [PERSON] , договір № SAMDNWFD00709 10267800 від 18.11.2015 року на двох аркушах на суму 200000 грн. від 18.11.2015 року /т.І, а.с.124-133/. Зазначений обшук було проведено в рамках кримінального провадження № 42015000000001111 від 10.06.2015 /т.І, а.с.124-133/. 19.12.2018 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/55057/18-к запобіжний захід відносно [PERSON] було змінено /т.І, а.с. 121-123/. Постановою від 18.10.2019 року прокурора першого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України кримінальне провадження № 42015270000000318 від 30.11.2015 за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 375, ч. 1 ст. 376 КК України, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України /т.І, а.с 45-49/. Таким чином, кримінальне переслідування [PERSON] тривало з 03.07.2015 року по 18.10.2019 року. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 11.12.2020 року у справі № 757/45992/20-к зобов`язано уповноваженого слідчого/прокурора у кримінальному провадженні № 42015000000001111 від 10.06.2015 року повернути тимчасово вилучене майно [PERSON] або його захиснику адвокату Поліщуку С.М./т.І, а.с. 116-120/. Станом на день звернення до суду з вказаним позовом вище зазначена ухвала виконана не була. Так, в процесі розгляду цивільної справи, прокурором Київської міської прокуратури було повернуто позивачу вилучене майно на загальну суму (105 500,00 грн. + 334 000,00 грн.) 439 500,00 грн., що підтверджується розписками від 08.02.2023 року /т.ІІ, а.с.11а/ та розпискою від 15.11.2023 року /т.ІІ, а.с. 83/. У ст. ст. 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального і провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (ст. 1 зазначеного Закону). Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. У наведених в ст. 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (п. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 цього Закону). Крім того, за змістом ст. 3 цього ж Закону наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі: заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 11 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст. 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. За змістом положень ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. З метою визначення порядку застосування Закону № 266/94-ВР спільним наказом від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення). Пунктом 6 вказаного Положення встановлено, що відповідний орган, зазначений у пункті 11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи на стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які громадянин має право претендувати. Згідно з п.п. 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися при закритті провадження у справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури чи Служби безпеки України відповідно до цих органів. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч. 1 ст. 12 Закону № 266/94-ВР постанову. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої постанови. У разі незгоди з винесеною постановою громадянин має право оскаржити її відповідно до положень цивільного процесуального законодавства до суду. Отже, чинним законодавством визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Крім того, із системного аналізу положень п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України № 266/94-ВР чітко вбачається, що для виникнення права особи на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, достатньо лише наявності факту закриття кримінального провадження з підстав, зокрема, невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості цієї особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. При цьому, як вбачається із змісту згаданої правової норми, у системному зв`язку з іншими нормами Закону № 266/94-ВР сама наявність факту закриття кримінального провадження з наведених підстав беззаперечно вказує на незаконність дій прокурора або слідчих органів при, зокрема, відстороненні особи від займаної посади в межах закритого в подальшому кримінального провадження. Аналіз положень ст. 11 Закону № 266/94-ВР свідчить про те, що обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття справи на стадії досудового слідства покладається на слідчого або прокурора, який повинен здійснити це шляхом направлення особі повідомлення одночасно з повідомленням про закриття справи. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановлене законом. Законом № 266/94-ВР установлено, що визначення розміру заробітку, який громадянин втратив внаслідок незаконних дій, у разі закриття справи на стадії досудового слідства здійснює орган, який провадив слідчі дії, про що виносить відповідну постанову. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, прокурор у кримінальному провадженні № 42015270000000318 від 30.11.2015 року, виділеному з кримінального провадження № 42015000000001111 від 10.06.2015 року - прокурор Київської міської прокуратури, який провадив окремі процесуальні слідчі дії в межах вказаного кримінального провадження всупереч вимогам ч. 1 ст. 11 Закону № 266/94-ВР не роз`яснив [PERSON] порядок поновлення його порушених прав і свобод та відшкодування завданої шкоди. За викладених обставин, суд, вважає, що позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР у зв`язку із закриттям кримінального провадження щодо нього через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості у суді і вичерпання можливостей їх отримати шляхом звернення до суду в порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством. Разом з тим, вимога про відшкодування вартості неповернутого майна в розмірі 106 500,00 грн. (з урахуванням вже повернуто майна) не підлягає задоволенню, оскільки матеріали справи не містять підтвердження дійсної вартості неповернутого майна, яке було вилучене у останнього, крім того, матеріали справи не містять доказів що саме позивач є власником цього майна. З приводу вимоги позову про стягнення неотриманої заробітної плати в розмірі 170 000,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до п.1 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування , прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Відповідно до матеріалів справи позивач вказує, що внаслідок незаконного кримінального переслідування він поніс втрати у вигляді заробітної плати за попереднім місцем роботи (головного консультанта відділу опрацювання конституційних звернень управління правової експертизи Секретаріату Конституційного Суду України) у зв`язку із вимушеним звільненням у липні 2017 року, та внаслідок відмови Вищої ради юстиції у призначенні його на посаду судді. Отже, позивач сам вказує на те, що звільнився за власною ініціативою. Також в матеріалах справи відсутні дані про відсторонення позивача від посади в межах кримінального провадження. Ураховуючи, що таке звільнення відбулось не у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, позивач не набув права, передбаченого п. 1 ст. 3 Закону, на відшкодування заробітку, втраченого внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. У той же час, звертаючись з вимогою про стягнення з Державного бюджету України неотриманої заробітної плати, позивач жодних доказів на підтвердження цього доводу (неотримання заробітної плати) не надав, у зв`язку з чим обґрунтованість цієї вимоги ним не доведена. З приводу відмови Вищої ради юстиції у призначенні позивача на посаду судді слід зазначити, що Вища рада юстиції при прийнятті рішення від 17.03.2016 № 579/0/15-16 про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення [PERSON] на посаду судді Фастівського міськрайонного суду Київської області виходила, зокрема, з того, що станом на час звернення з відповідною заявою до ВККС не мав необхідного 3-річного стажу у галузі права після здобуття вищої юридичної освіти. Таким чином, наведені обставини свідчать про відсутність будь-яких доказів того, що позивач був звільнений з роботи та не був призначений на посаду судді у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності в межах кримінального провадження № 42015270000000318. Відповідно до ч. 1 ст. ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. ст. 77 - 80 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується у тому числі моральна шкода. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Пункт 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, Законом № 266/94-ВР передбачено, що розрахунковою величиною для визначення розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством, судом є мінімальний розмір заробітної плати. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зауважила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Враховуючи тривалість перебування позивача під слідством та судом, так і сукупність процесуальних дій, в тому числі неодноразових обшуків як за місцем роботи, так і за місцем проживання, що призвели до обмеження прав позивача, вимушених змін у його житті що завдали шкоди діловій репутації [PERSON] , публічний резонанс, що був викликаний звинуваченням останнього як сина голови апеляційного суду м. Києва, втручання в особисте життя, наслідком якого стало розірвання шлюбу з дружиною, з огляду на моральні страждання останнього, вважає правильним і достатнім стягнути на користь останнього 636 000,00 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Пунктом 1 ч. 2 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом тим, стороною позивача не надано суду жодних підтверджень щодо конкретної суми фактичного понесення витрат, пов`язаних з правовою допомогою та сплатою адвокату Сільницькому І.В. обумовленої суми в розмірі 590 000,00 грн. чи будь-якого іншого розміру. Отже, правові підстави для стягнення на користь позивача суми витрат на правничу допомогу без надання доказів їх дійсного понесення відсутні. Враховуючи, що Державна казначейська служба України лише здійснює списання коштів у разі їх стягнення за рахунок держави, тому вона не є органом, діями якого позивачу завдано шкоди, а відповідно до ч. 2 ст. 2, ст. 170 ЦК України держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів, від імені якої у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи, де казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави, тому перелічені вище суми коштів мають бути стягнуті з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial