Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Богуш І.М. звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позов до Департаменту патрульної поліції, в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішенням службових осіб органу державної влади. Позовні вимоги мотивує тим, що 15 серпня 2022 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області щодо позивача [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №41287, відповідно до якого його було визнано винним у вчиненні правопорушення, а саме відмовою від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.11.2022 року у справі №450/2689/22 [PERSON] визнанно невинуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за відсутністю складу адміністрптивного правопорушення в його діях та закрито провадження. Вважає, що йому завдано моральної шкоди незаконним притягненням до адміністративної відповідальності шляхом звинувачення його у вчиненні правопорушення. Вказує, що в результаті винесення неправомірного протоколу, нероз`ясненні йому прав та обов`язків, ненадіслання йому копії постанови про адмінправопорушення, права позивача були порушені. Внаслідок неправомірних дій службових осіб позивач відчував дискомфорт, порушились нормальні життєві зв`язки через неможливіть продовження активного способу життя, відчував постійні моральні страждання, а також переживання, депресії та пригнічений стан, пов`язаний із вимушеним безробіттям, оскільки через понесений сором та приниження погіршились стосунки з оточуючими людьми, його звільнили з роботи, внаслідок чого перебував на утриманні дружини. Наслідки притягнення до адміністративної відповідальності для позивача виявились психотравмуючими, спричинили життєві страждання, почуття образи, приниженої гідності та викликали появу негативних психологічних переживань, саме тому для відновлення таких позивач повинен був вживати заходи щодо їх відновлення в суді, відтак оцінює моральну шкоду, яка була завдана позивачу у 50 000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Дрежавного бюджету України на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн. Не погоджуючи з даними позовними вимогами, від представника відповідача Департаменту патрульної поліції надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити повністю у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю такого. Свої вимоги мотивує тим, що у позовній заяві жодним чином не обгрунтовано, не доведено належними, допустимими та достатніми доказами фактів завдання позивачу будь-якої шкоди, як і не доведено протиправності та винності дій поліцейських, а також причинно-наслідкового зв`язку між ними. Вказує, що позивачем не зазначено яким чином він розрахував суму завданої йому моральної шкоди, натомість обмежився лише викладом своїх суб`єктивних думок. Окрім цього, зазначає, що факт спричинення моральної шкоди позивачем не доведено, розрахована сума моральної шкоди неспівмірна, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а доводи, наведені позивачем, не підтверджуються жодними фактичними даними, а грунтуються лише на власних домислах позивача. Також, представник відповідача у поданому відзиві не погодився із сумою стягненням на користь позивача судових витрат, оскільки розмір витрат на професійну правничу допомогу нічим не підтвердженим, явно завищеним та неспіврозмірним зі складністю справи. Також, до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Державної казначейської служби України, в якому зазначається, що Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі використати права учасника судового процесу, оскільки згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення даної справи. Зазначає, що не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями іншим суб`єктів, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і жодної шкоди такому не завдавало. Вважають, що стягнення коштів з органів Казначейства є необгрунтованим та таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, оскільки органи Казначейства здійснюють лише обслуговування єдиного казначейського рахунку і жодним чином не розпоряджаються коштами на ньому і кошти на такому рахунку не належать Державній казначейській службі України на праві власності. Окрім цього, також зазначається, що для відшкодування моральної шкоди слід встановити вину відповідача у заподіянні моральної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричиненою моральною шкодою, що позивачем не виконано, відтак просить відмовити в задоволенні вищевказаного позову. щодо відшкодування судових витрат, представник відповідача зазначив, що позивачем не надано документів, що свідчили б про оплату гонорару та інших витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься клопотання представника такого про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять такі задоволити. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції, в особі Управління патрульної поліції у Львівській області в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, вважає такий безпідставним, просила відмовити в задоволенні такого. Представник відповідача Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився, хоча й був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №141287 від 15 серпня 2022 року, водій [PERSON] 15 серпня 2022 року о 21 год. 00 хв. на 10 км + 500 м автодороги М-11 «Львів Шегині» керував автомобілем марки «Шкода», з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме підвищена жвавість ходи, неприродна блідість, підвищена жвавість мови. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився в медичному закладі, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України і вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП. Підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення стала відмова [PERSON] від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за наявності ознак такого сп`яніння. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.11.2022 року провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] , [INFO] за ч.1 ст.130 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Закриваючи провадження по адміністративне провадження, суд зазначив, що працівниками поліції не було запропоновано водію [PERSON] пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, а також вчинено щодо нього дії, які принижують людську гідність, що свідчить про відсутність підстав для визнання його поведінки такою, яка може розцінюватися як відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, згідно з ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до ч.1 ст.1173, ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та їх посадових і службових осіб. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. (стаття 1175 ЦК України). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) та від 07 вересня 2022 року у справі №289/2110/21 (провадження №61-5136св22). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Звертаючись до проблематики врегулювання деліктних відносин з участю держави Україна, Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 р. у справі №1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив, зокрема, таке: «…Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст. 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків». І далі: «... ст. 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодовувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Відшкодовується також державою завдана безпідставним осудженням шкода у разі скасування вироку суду як неправосудного (ст. 62 Конституції України)». Відповідно до ППВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. № 9, в п. 16 якої вищий судовий орган України звертає увагу на те, що суди повинні суворо дотримуватися передбаченого ст. 56 Конституції України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі", зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. З`ясувавши усі обставини справи, оцінивши надані докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що відносно позивача [PERSON] було безпідставно складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки за результатами розгляду такого провадження в справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП відносно позивача було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, а позивач був вимушений доводити у судовому порядку свою невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Вирішуючи даний спір суд також враховує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (у разі, якщо шкода відшкодовується за наявності вини). В даному випадку шкода, спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність державних органів, їх посадових осіб, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб, у зв`язку з чим при вирішенні даної справи не підлягає встановленню та доведенню наявність вини заподіювача шкоди. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 р., справа № 569/1799/16-ц. Отже, оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції щодо складення відносно позивача протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс душевні страждання, був вимушений певний час доводити свою правоту у суді, що безперечно змінило його ритм життя, що відповідно свідчить про наявність моральної шкоди, що є підставою для її відшкодування державою. З огляду на встановлене слід визнати обґрунтованими доводи позивача про завдання йому моральної шкоди незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу. Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Outcome: approved