Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

13 січня 2023 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання незаконними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло. В позові зазначив, що квартира [ADDRESS] належала до державного житлового фонду та перебувала у користуванні чотирьох осіб, а саме: позивача (1), відповідачок [PERSON] (2), яка була наймачем житла, [PERSON] (3) та [PERSON] (4). У 1998 році [PERSON] , який доводився сином позивачеві та відповідачці [PERSON] , утворив власну сім`ю, розпочавши фактичні шлюбні стосунки з відповідачкою [PERSON] 3 грудня 2003 року позивач за отримані в кредит кошти купив квартиру [ADDRESS] , але не вселявся до цієї квартири, продовжуючи проживати в квартирі [ADDRESS] . Зі згоди позивача до набутої ним квартири [ADDRESS] одразу після її купівлі переїхав його син [PERSON] з дружиною [PERSON] , з якою уклав шлюб 19 листопада 2005 року, та сином [PERSON] , який також є відповідачем в справі. [INFO] у сина та невістки [PERSON] народилась донька [PERSON] . [INFO] сталася смерть [PERSON] 13 липня 2021 року позивач подарував належну йому квартиру [ADDRESS] в рівних частках, тобто по 1/3 частині квартири кожному, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В 2022 році позивач прийняв рішення приватизувати квартиру [ADDRESS] , в якій безперервно проживав, але з`ясував, що квартира вже приватизована. У відповідності до свідоцтва про право власності на житло, що видане органом приватизації на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради № 603р від 12.02.2007 року, учасниками права спільної часткової власності на вказане житло є відповідачі в справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , кожному з яких належить право на частину квартири. Позивач вважає, що приватизація житла здійснена всупереч вимог законодавства про приватизацію державного житлового фонду, тому вона є незаконною з огляду на таке. У відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Станом на лютий 2007 року, коли сталася приватизація квартири, в ній проживали позивач та відповідачки [PERSON] і [PERSON] , тому в розумінні положень законодавства про приватизацію саме вони мали право на приватизацію житла та мали б давати письмову згоду на це. Проте він письмової згоди на приватизацію не надавав, а також був протиправно позбавлений права взяти участь в приватизації квартири. [PERSON] та [PERSON] на момент приватизації взагалі не мешкали в квартирі та не мали права бути учасниками приватизації. Так як розпорядження районної адміністрації суперечить вимогам закону та порушує право позивача, він просить визнати незаконними розпорядження Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради № 603р від 12.02.2007 року щодо приватизації квартири [ADDRESS] , а також свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 12.02.2007 року та передати квартиру у власність територіальної громади м. Запоріжжя. Понесені ним судові витрати просить покласти на відповідачів у рівних частках. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.01.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, а також зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району надати належним чином завірені копії розпорядження Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради № 603р від 12.02.2007 року щодо приватизації квартири [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 12.02.2007 року, а також копії усіх документів, на підставі яких було видане розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS] . Заходи забезпечення позову, доказів судом не вживалися. На підставі ухвали суду від 01.06.2023 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду. Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явилися. При цьому від позивача, відповідачки [PERSON] , відповідачки [PERSON] , відповідача [PERSON] , відповідачки [PERSON] в особі законного представника [PERSON] надійшли письмові звернення, які містять прохання про вирішення справи без їх участі. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України постановив про проведення судового розгляду у відсутність учасників справи. Заява [PERSON] містить повне визнання позову. З заяви відповідачки [PERSON] , що діє від імені малолітньої [PERSON] , випливає, що вона заперечує проти задоволення позову, зазначаючи таке. За наполяганням матері її покійного чоловіка [PERSON] , що був постійно зареєстрований в житлі, наймачем якого є [PERSON] , а саме: в квартирі [ADDRESS] , вона погодилась на те, щоб в означеній квартирі був зареєстрований її старший син [PERSON] , що було зроблено з метою штучного погіршення житлових умов та реалізації права на отримання житла більшої площі. Проте більшого за площею житла [PERSON] надано не було, між тим здійснення процедури припинення реєстрації сина в житлі з кращими умовами та постановка його на реєстрації в кімнаті гуртожитку, де тоді була зареєстрована відповідачка [PERSON] , було неможливим через погіршення житлових умов малолітньої особи. Не дивлячись на це відповідачка [PERSON] затіяла приватизацію житла, в якій взяли участь покійний чоловік відповідачки та її син як такі, що перебували на житловому обліку в квартирі, тому були суб`єктами приватизації. При цьому позивач, хоч і у відсутність реєстрації, проживав в тій самій квартирі та йому було достеменно відомо про те, що здійснюється приватизація, яку він схвалював та про незаконність якої не згадував аж до смерті чоловіка відповідачки - [PERSON] , після якої вона відмовилась від спадкування частки чоловіка, але діти, що були на той час неповнолітніми, автоматично успадкували частку в праві спільної власності на це житло. У зв`язку з викладеним відповідачка вважає, що подання цього позову підпорядковане меті скасування приватизації та позбавлення дітей відповідачки права на отримання у спадщину після смерті батька належного тому майна. У зв`язку з викладеним відповідачка просить про залишення позову без задоволення. З`ясувавши обставини справи, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 ЦК України. Зокрема, таким способом у відповідності до пункту 11 частини 2 статті 16 ЦК України є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Передумови для визнання незаконним та скасовання правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, а так само нормативно-правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування встановлені статтею 21 ЦК України і ними є суперечність такого акту актам цивільного законодавства (1) і порушення ним цивільних прав або інтересів (2). Як випливає із змісту вказаної правової норми визнанню незаконним та скасуванню підлягає таке владне рішення органу місцевого самоврядування, яке суперечить актам цивільного законодавства (1) та порушує цивільні права або інтереси осіб (2), тобто для задоволення відповідних позовних вимог необхідна констатація сукупності двох наведених передумов. Право наймачів жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду придбати займані ними приміщення у приватну власність встановлено статтею 651 ЖК України. Способом передачі у приватну власність громадян займаних ними приміщень в будинках державного житлового фонду є приватизація житла, правові основи якої, а також подальше використання і утримання державного житлового фонду врегульовані Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», як випливає з його преамбули. Стаття 1 Закону містить поняття приватизації державного житлового фонду, у відповідності до якого приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Затверджене Наказом Міністерства з питань з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. За змістом пункту 17 «Положення…» громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. У відповідності до пункту 18 «Положення…» громадянин подає до органів приватизації такі документи: заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. За малолітніх та неповнолітніх членів сім`ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або опікуни. Згоду на участь у приватизації дітей батьки (усиновлювачі) або опікуни засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Форму журналу реєстрації заяв та прийнятих документів наведено у додатку 3 до «Положення…». Як випливає з наведеного пункту «Положення…», одним з документів, надання якого є обов`язковим задля здійснення приватизації, є довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі, тобто під час здійснення приватизації відповідні органи мають перевірити, чи зареєстрований громадянин, який претендує на участь в приватизації, в житлі, що приватизується. Довідка про реєстрацію місця проживання видається органом реєстрації відповідно до вимог Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (із змінами) ( пункт 19 «Положення…»). У відповідності до пункту 7 «Правил…» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. За змістом пункту 9 «Правил…» відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1. Як випливає з відомостей в паспорті громадянина України, реєстрацію в квартирі [ADDRESS] , законність приватизації якої оспорює позивач, він припинив 9 грудня 2003 року (а. с. 7, зворотній бік). За змістом статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка внормовує організації проведення приватизації та оформлення права власності, передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Як встановлено судом, на підставі заяви наймача квартири [ADDRESS] [PERSON] та зареєстрованих разом з нею повнолітніх [PERSON] , [PERSON] , де [PERSON] визначено як уповноваженого власника квартири, про оформлення передачі у спільну часткову власність вказаної квартири видане оскаржуване розпорядження голови Шевченківської районної адміністрації (а. с. 29). До заяви наймача та членів її сім`ї додано довідку про склад сім`ї наймача, з якої слідує, що разом з [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстровані син [PERSON] , донька [PERSON] , онук [PERSON] (а. с. 31). У зв`язку з викладеним суд доходить висновку, що для органу приватизації поряд з наявністю письмової згоди повнолітніх членів сім`ї наймача на приватизацію важливим є встановлення, що означені особи перебувають на реєстраційному обліку в житлі, яке мають намір приватизувати, про що свідчать як вимоги пункту 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» про обов`язок надати довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі, так і зміст довідки про склад сім`ї [PERSON] , яка є типовою і в реквізитах якої є інформація про дати прописки (реєстрації) членів сім`ї наймача в квартирі, що приватизується (а. с. 31). При цьому в означеній довідці не передбачено надання інформації про членів сім`ї наймача, які фактично проживають в приватизуємому житлі, але не зареєстровані (прописані) в ньому. Таким чином, системний аналіз норм пункту 18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» та статті 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» свідчить про те, що під місцем проживання наймача та членів його сім`ї, яких у громадянина може бути декілька, законодавець в даному контексті розуміє саме зареєстроване місце проживання особи. Як вже зазначено, у відповідності до «Правил реєстрації місця проживання» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Наведене означає, що за бажання позивача взяти участь в приватизації йому належало б припинити реєстрацію в квартирі [ADDRESS] та стати на реєстраційний облік в житло, яке приватизувалось, і за умови отримання згоди інших членів сім`ї разом з ними реалізувати своє право на приватизацію квартири. Проте позивач означених дій не вчинив, розпорядившись своїм правом на власний розсуд, а відсутність в документах, що були подані уповноваженій особі під час приватизації, на його участь в приватизації означає, що він та відповідачі діяли по обопільній згоді. Як зазначено в статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію житла мають і тимчасово відсутні громадяни, за якими зберігається право на житло, у відповідності до ст. ст. 71, 73 ЖК України. Наведене положення закону підкріплює переконання суду в тому, що отримання органом приватизації інформації про осіб, які вправі претендувати на приватизацію об`єктів державного житлового фонду, можливо лише за наявності інформації про зареєстрованих в цьому об`єкті фізичних осіб. Інших джерел, окрім як заява з письмовою згодою усіх членів сім`ї на приватизацію та довідка про склад сім`ї наймача, які містять відомості про зареєстрованих в житлі осіб, у органу приватизації не було і не могло бути, а це означає правомірність дій уповноважених осіб з прийняття рішення про приватизацію квартири [ADDRESS] . Як встановлено Основним законом в Розділі І «Основні засади», органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ст. 6 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції). За змістом ст. 119 Конституції України місцеві державні адміністрації як територіальні органи виконавчої влади на відповідній території забезпечують виконання Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади; законність і правопорядок; додержання прав і свобод громадян і т. і. Як вже було зазначено, підставою для визнання незаконним рішення органів законодавчої та виконавчої влади, а також їх посадових осіб є невідповідність такого акту Конституції України та актам цивільного законодавства і порушення ним цивільних прав або інтересів. Підставою для задоволення позову про визнання незаконним рішення органу виконавчої влади є сукупність таких складових, як встановлена судом неправомірність цього рішення і порушення права сторони виконавчого провадження цими рішеннями, діями чи бездіяльністю. У зав`язку з викладеним, не вбачаючи в діях та рішенні органу виконавчої влади при здійсненні приватизації ознак порушення законності та неправомірного посягання на права позивача, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Не вбачаючи підстав для визнання незаконним розпорядження голови районної адміністрації про приватизацію житла, суд не вбачає підстав і для визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, набуте в порядку приватизації на підставі оскаржуваного розпорядження адміністрації, № 20719 від 12.02.2007 року Позивач, який є вільним у здійсненні своїх прав, розпорядився правом на участь в приватизації квартири [ADDRESS] на власний розсуд, а нездійснення ним свого права, якими б мотивами він не керувався, не повинно мати зворотнім боком свавільне визнання правомірного рішення суб`єкта владних повноважень незаконним. Книгою третьою ЦК України внормовано право власності та інші речові права. У відповідності до змісту права власності власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, як слідує із змісту ст. 328 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, як випливає із змісту ст. 321 ЦК України, яка регламентує непорушність права власності. Непорушність права власності декларована Основним Законом України в статті 41. Виняток з правила про непорушність права власності встановлений в частині 4 ст. 41 Конституції України та частинах 2, 3 ст. 321 ЦК України. Як зазначено в частині 2 ст. 321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності лише у випадках і порядку, встановлених законом. З наведеного випливає, що коло випадків, коли може бути припинено право особи на мирне здійснення права власності, є обмеженим, і таке припинення має проводитися виключно за встановленою законом процедурою, на що вказує семантика вжитої в частині 2 ст. 321 ЦК України частки «лише» (лише у випадках і порядку, встановлених законом). Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості (частина 3 ст. 321 ЦК України, ч. 5 ст. 41 Конституції України). Таким чином, лише мотиви суспільної необхідності та не в усіх випадках цієї необхідності, а лише за відсутності інших заходів поновлення суспільного інтересу, можуть зумовити примусове відчуження об`єктів права приватної власності, як прямо слідує з наведених положень Основного Закону і цивільного законодавства. Є очевидним, що вимога про визнання недійсним та скасування розпорядження про приватизацію житла та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, а також повернення квартири [ADDRESS] у власність територіальної громади м. Запоріжжя є нічим іншим, ніж вимогою про припинення права власності відповідачів на спірну нерухомість. Разом з тим позивач, висуваючи відповідну вимогу, не лише не зазначає, чим зумовлене застосування найбільш суворого заходу обмеження права власника в реалізації ним цього права повною мірою, яке гарантоване національним та міжнародним законодавством, але й не посилається на наявність суспільної необхідності для примусового припинення права власності. Підсумовуючи викладене, суд констатує відсутність підстав для задоволення усіх вимог позову.

Outcome: dismissed