Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

До Нетішинського міського суду Хмельницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , та відшкодування витрат на утримання цього майна. В обґрунтування позову зазначила, що 07 березня 1987 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, 09.02.1996 відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу вказаної квартири, у відповідності до діючого на момент купівлі законодавства було зареєстровано в Нетішинському БТІ за №742 від 12.02.1996 року. Відповідач, з 2003 року залишив сім`ю, в подальшому виїхав за межі України на постійне місце проживання до росії, а тому 27.06.2006 шлюб між сторонами було розірвано. При цьому набуте під час шлюбу майно, а саме квартира [ADDRESS] поділено не було. Таким чином, з 2003 року позивач проживала у вказаній квартирі, несла усі витрати по її утриманню. Крім того, за відсутності згоди відповідача, вона позбавлена можливості реалізовувати свої права, як співвласника квартира [ADDRESS] , оскільки державну реєстрацію такого права не здійснено. Вважає, що їй належить 1/2 частина вищевказаної квартири. Також відповідач, маючи у власності майно, протягом 2006-2023 року не утримував його, а тому вона має право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача на 1/2 частину здійснених нею витрат на утримання квартири [ADDRESS] , що становить 82148,05 грн, у тому числі 26506,59 грн 1/2 частина понесених нею витрат за надані комунальні послуги, 49854,55 грн збитки від інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми 5786,91 грн. Враховуючи вищевикладене, з метою захисту своїх прав позивач звертається до суду із даним позовом, та просить поділити спільне майно подружжя, а саме вищевказану квартиру, визнавши за нею право власності на частину цієї квартири, та відшкодувати їй частину витрат на утримання цього майна, стягнувши з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 27.03.2023 відкрито провадження по справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.06.2023 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду на 13.07.2023, яке в подальшому неодноразово відкладалося до 12.12.2023. Ухвалою суду від 04.08.2023 до участі у розгляді справи було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [INFO] . Позивач та її представник у судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В подальшому надали суду заяву, в якій просили справу розглянути за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, але про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву, будь яких заяв чи клопотань суду не надав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмету спору, у судове засідання не з`явився, але надав суду письмові пояснення, у яких просив суд розглядати справу без його участі, оскільки не має можливості прибути у судове засідання, позаяк постійно проживає у Польщі та працює там. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що з моменту досягнення ним сімнадцятирічного віку з матір`ю у м. Нетішин не проживав, оскільки навчався і працював за межами міста, а з 27.03.2020 по даний час він офіційно працевлаштований у Польщі, де з того часу і проживає. Враховуючи вищевикладене, у відповідності до\~ст. 280 ч.1 п.4 ЦПК України\~суд ухвалює заочне рішення по справі на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Враховуючи складність справи, виготовлення судового рішення відкладено, таким чином датою ухвалення рішення є 22.12.2023. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що 07.03.1987 сторони уклали шлюб, який було розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області № 2-377-06 від 17.05.2006, на підставі якого 27.06.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області було зареєстровано його розірвання. З рішення суду про розірвання шлюбу вбачається, що відповідач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, яка була посвідчена нотаріусом Російської Федерації (а.с. 12, 16, 17). Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.02.1996, в період шлюбу сторін, відповідач [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу від 09.02.1996 було посвідчено завідуючою Нетішинської державної нотаріальної контори Франовською Л.С. та зареєстровано в Нетішинському БТІ за № 742 від 12.02.1996. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна інформація щодо об`єкта нерухомого майна: квартира [ADDRESS] (а.с. 14-15, 44). Відповідно до виписки, яка видана по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого за адресою [ADDRESS] , власник [PERSON] , та довідки № 8/23 від 17.03.2023, яка видана співвласниці ОСББ «Енергетик місто Нетішин» [PERSON] , КП НМР «ЖКО» у період з 01.01.2006 року по 30.04.2018 та ОСББ «Енергетик місто Нетішин» з 01.04.2018 по 01.03.2023, надавалися за вказаною адресою комунальні послуги, які були оплачені на загальну суму - 37698,40 грн (а.с. 19-35, 43). З довідки без № та без дати, яка видана ВП ХАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом», вбачається, що [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , за спожиті комунальні послуги за період з 01.07.2006 по 31.01.2023 було сплачено 29304,22 грн (а.с. 37-41). Статтею 41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до пункту 1 розділу VII "Прикінцевих положень СК України", набув чинності одночасно з Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) в залежності від того, коли було придбано спірне майно. Квартира \~ [ADDRESS] придбаний [PERSON] за договором купівлі-продажу 09 лютого 1996 року тобто під час дії КпШС України. Статтею 22 КпШС України було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що нерухоме майно подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами. Конструкція норми статті 22 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Отже, відповідач набув право власності на спірну квартиру у період перебування у шлюбі з позивачкою. За таких обставин, на спірну квартиру поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач не зобов`язана доводити наявність права спільної сумісної власності на зазначене майно, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Враховуючи наведену презумпцію, квартира [ADDRESS] , яка придбана за договором купівлі-продажу в період перебування сторін у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 644/9569/18 від 03.11.2021 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1\~КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя «від 21 грудня 2007 року №11 (надалі - Постанова), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що «поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по- перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі». На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про поділ майна подружжя підлягає задоволенню, а тому необхідно здійснити поділ майна сторін на праві приватної сумісної власності майна подружжя та визнати за позивачем, в порядку поділу майна, придбаного в період шлюбу, право власності право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», утримання приватизованих квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Виходячи з положень глави 26\~ЦК України та загальних правових засад інституту спільної сумісної власності, співвласники зобов`язані брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній сумісній власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Між тим, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної сумісної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. Згідно ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. За приписами ч. 4 ст.\~543\~ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Таким чином, враховуючи відсутність визначення часток у праві спільної сумісної власності та єдність квартири як предмета зобов`язання, відповідальність співвласників є солідарною. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року у справі №521/3743/17 та у постанові від 19.08.2020 року у справі №703/2200/15-ц. Отже враховуючи наведені вище норми діючого законодавства та попередні висновки суду щодо поділу спільного майна сторін, як подружжя, квартира [ADDRESS] належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Пунктом 5 ч. 2 ст.\~7\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, а ч. 1 ст. 9 цього ж Закону встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (відповідно до п. 5 ч. 3 ст.\~20\~вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом). Відповідно до положень ст.ст. 156, 162 ЖК України власник та члени його сім`ї зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Відповідно до ч. 1 ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст.\~544\~ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, судом установлено, що відповідач своїх обов`язків по утриманню належної йому на праві спільної сумісної власності квартири не виконує, всі витрати по утриманню квартири несе позивач, що підтверджується наданими останньою довідками, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позивач самостійно виконала солідарний обов`язок, а відтак має право на зворотну вимогу до відповідача як до іншого співвласника квартири. [PERSON] надано докази, які підтверджують здійснення оплати позивачем за послуги, які були надані КП НМР «ЖКО», ОСББ «Енергетик», ВП ХАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом»» за адресою: [ADDRESS] , за період після розірвання шлюбу між сторонам, а саме з 01.01.2006 по 01.03.2023, з огляду на що суд погоджується з доводами позивача, що 1/2 частина вказаних витрат підлягають стягненню з відповідача, як співвласника квартири. Проаналізувавши обставини даної справи та надані докази у їх сукупності, у суду не виникає сумнівів, що оплата за комунальні послуги, які були надані КП НМР «ЖКО», ОСББ «Енергетик», ВП ХАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом»», за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.01.2006 року по 01.03.2023, здійснювалась саме [PERSON] . Сума понесених [PERSON] витрат з оплати послуг, які були надані КП НМР «ЖКО» та ОСББ «Енергетик», за адресою: квартира [ADDRESS] , складає 37698,40 грн, що встановлено судом та підтверджено належними та допустимими доказами. Сума понесених [PERSON] витрат з оплати послуг, які були надані ВП ХАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом»», за адресою: квартира [ADDRESS] , складає 29304,22 грн, що встановлено судом та підтверджено належними та допустимими доказами. Отже, загальна сума витрат по оплаті комунальних послуг, які були надані КП НМР «ЖКО», ОСББ «Енергетик», ВП ХАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом»», за адресою: квартира [ADDRESS] , за період з 01.01.2006 року по 01.03.2023 складає 67002,62 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Отже враховуючи досліджені судом докази, які були надані позивачем, встановлені на підставі цих доказів судом обставини, 1/2 частина від загального розміру витрат, сплачених позивачем, на оплату комунальних послуг, які були надані КП НМР «ЖКО», ОСББ «Енергетик», ВП ХАЕС ДП «НАЕК «Енергоатом»», за адресою: квартира [ADDRESS] , за період з 01.01.2006 року по 31.03.2023, дорівнює 33501,31 грн (67002,62грн /2). Проте, враховуючи принцип диспозитивності\~ цивільного судочинства, право позивача на розпорядження своїми правами на власний розсуд (дискреція), приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини понесених нею витрат на утримання квартири [ADDRESS] , саме у розмірі, який нею було заявлено до стягнення 26506,59 грн. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки відповідачем, як співвласником майна, не виконано у встановлений строк зобов`язання щодо оплати комунальних послуг, які за нього було сплачено позивачем, відповідач має сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми за період з 01.01.2006 (день виконання грошового зобов`язання) по 16.03.2023 (день, яким обмежено позовну вимогу), розмір яких, відповідно до наданого позивачем та перевіреного судом розрахунку становить 49854,55 грн інфляційні втрати та 5786,91 грн 3% річних. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1/2 частини витрат на утримання квартири, інфляційних втрат і 3% річних є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Доказів на спростування заявлених позивачем позовних вимог відповідач суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. У справі судовими витратами є сплачений позивачем судовий збір у розмірі 4088,48 грн, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п?ята, шоста статті 137 ЦПК України). Позивач надав підтвердження фактичної оплати витрат на правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн, що підтверджено актом приймання-передачі, детальним описом робіт, прибутковим касовим ордером, вказаний розмір правничої допомоги передбачений умовами договору та погоджений сторонами, а клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в порядку статті 137 ЦПК України відповідачем не подано, тому суд вважає, що такі витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved