Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначає, що 21.11.1998 року зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх дев`яти років відношення з відповідачем повністю відсутні, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Таким чином подружні стосунки між ними припинились. Примириння та спільне проживання між сторонами є неможливим. Після фактичного припинення шлюбних відносин, неповнолітня донька проживає разом з позивачкою на повному її утриманні. За таких обставин позивач просить розірвати шлюб та визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] за адресою реєстрації матері. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, попередньо подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду був повідомлений. У зв`язку з наведеним суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 21 листопада 1998 року Мар`їнським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №77, свідоцтво про одруження серія [NUMBER] . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи військово-цивільної адміністрації м. Мар`їнка та с. Побєда від 07.08.2020 р., [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки від 23 жовтня 2023 року №3007-7001911813, [PERSON] взята на облік внутрішньо переміщеної особи. Згідно довідки від 23 жовтня 2023 року №3007-7001911813, [PERSON] взята на облік внутрішньо переміщеної особи. Суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійшов висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (частина друга статті 104 Сімейного кодексу України). Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 Сімейного кодексу України). Згідно частини другої статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружжя фактично припинили спільне проживання і сімейне життя, спільне господарство не ведуть. Суд дійшов висновку, що у даний час шлюб носить формальний характер, подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати, Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то суд зазначає наступне. Згідно частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. У статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частинами першою-четвертою статті 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 Сімейного кодексу України встановлює, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, за даною нормою, батьки самостійно визначають місце проживання дитини і тільки за наявності спору звертаються щодо захисту прав до суду чи органу опіки та піклування. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідача у проживанні дітини із матір`ю, позивач у позовній заяві не зазначила виклад обставин, якими вона обґрунтовує свої вимоги щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, не надала доказів, на які вона посилається як на підставу своїх вимог в цій частині. Зважаючи на те, що сторони не позбавлені звернутися із вимогою про визначення місця проживання дітей у разі наявності спору до суду або ж до органу опіки та піклування, що відповідатиме вимогам статті 161 Сімейного кодексу України, а наявність спору з даного приводу на даний час жодними доказами не підтверджено, то позов в цій частині задоволенню не підлягає. У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із вищевикладеного, оцінивши надані докази у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 24, 110, 112, 113, 114 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial