Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] , в особі представника адвоката Залеської А.С., звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] уклала 05.07.1994 договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] на Харківській товарній біржі «Слобода» Предметом купівлі-продажу був житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 43,6 кв.м, погріб літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Г», огорожа № 1-2. Право власності на вказаний житловий будинок, господарській будівлі і споруди було зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20.07.1994 за реєстровим номером 29318. З метою укладення нотаріальної дії із вказаним нерухомим майном [PERSON] було замовлено проведення поточної технічної інвентаризації житлового будинку [ADDRESS] , за результатами якої було складено новий технічний паспорт із внесенням інформації до Реєстру будівельної діяльності. Також, з метою укладення договору купівлі-продажу щодо вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд [PERSON] звернулась до приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Салімовської М.М. Проте, позивачем була отримана відмова від 03.05.2023 № 66/01-16 на підставі того, що договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений. Таким чином, наданий [PERSON] зазначений договір купівлі-продажу, вважається недійсним та не може вважатися підставою для підтвердження її права власності на житловий будинок за [ADDRESS] . Продавцем вказаного житлового будинку за договором №-598 купівлі-продажу, була [PERSON] . Після отримання відмови від нотаріуса Пенцова В.Ю. почала з`ясовувати, де зараз перебуває [PERSON] , щоб провести нотаріальне посвідчення договору. Із усної розмови із спільними знайомими [PERSON] стало відомо, що [PERSON] померла декілька років тому, проте знайти її родичів не вдалося. 3 метою підтвердження чи спростування факту смерті [PERSON] , [INFO] , адвокатом Залеською А.С. було направлено адвокатський запит до Чугуївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції , проте листом було надано відмову у наданні відповідної інформації через її конфіденційність. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати дійсним договір №-598 купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підписаний зареєстрований на Харківській товарній біржі «Слобода» 05.07.1994, а також визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 108,2 кв.м., житловою площею 51,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07 липня 2023 року відкрито провадження у справі, сторони повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами загального позовного провадження, та роз`яснено їм права. Ухвалою суду від 03 серпня 2023 року за клопотання представника позивача адвоката Залеської А.С. були витребувані докази з Чугуївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Ухвалою суду від 15 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, Представник позивача, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини не явки до суду не повідомив, правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлені судом строки не скористався. Відповідно до частини першої\~статті 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, відповідно до ухвали суду від 22 грудня 2023 року провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~статті 280 ЦПК України. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Так, за приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали 05.07.1994 договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] на Харківській товарній біржі «Слобода» , предметом купівлі-продажу був житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 43,6 кв.м, погріб літ. «Б», вбиральня літ. «В», сарай літ. «Г», огорожа № 1-2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу №-598 від 05 липня 1994 року, зареєстрований Харківською товарною біржою «Слобода». Право власності на житловий будинок [ADDRESS] , господарській будівлі і споруди було зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20.07.1994 за реєстровим номером 29318, що підтверджується копією договору купівлі-продажу №-598 від 05 липня 1994 року, зареєстрований Харківською товарною біржою «Слобода», копією довідки Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.05.2023 №1130188. Відповідно до інформації, наданою Чугуївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. на ухвалу суду від 03.08.2023, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . У відповідності до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом?якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов?язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом?якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірний договір обміну укладений та зареєстрований на 05.07.1994, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно із статтею І Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири) товарна біржа с організацією, що об?єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов?язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов?язує виникнення в особи суб?єктивного права власності на певні об?єкти. Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов?язків. Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов?язкове лише у випадках, зазначених у законі. Неодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов?язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов?язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін ж громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, у період укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки зі ст. 224, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право нотаріальному посвідченню. вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному Положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження житлового будинку мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26.11.2018 в справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951с18), від 01.04.2020 в справі № 754/1466/15-1 (провадження №61-11804св18), від 21.07.2021 в справі №640/3509/19 (провадження №61-10287св20). Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 №3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1992 № 13 та від 25.05.1998 № 15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов?язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах жилого будинку чи його частини вимагають оформлення в нотаріальній формі. Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20). Крім того, частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 389/122/16ц (провадження № 61-12634с18) зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Встановлені в судовому засідання обставини, а саме, що суду відомо, що контрагент за спірним договором купівлі-продажу помер, у зв?язку із чим подальше його нотаріальне посвідчення не можливе з об?єктивних причин, також, сторонами під час підписання спірного договору купівлі-продажу була досягнута згода щодо всіх істотних умов договору, позивачем продавцю були сплачені грошові кошти в повному обсязі, що підтверджується текстом самого договору. При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов?язків, перехід права власності, і сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме, купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, правочин був реальним. Усі вимоги договору купівлі-продажу, сторонами були виконані, ніяких претензій щодо передачі майна не було, а також що майно було правомірно придбано позивачем, право власності на житловий будинок було зареєстровано КП «ХМБТІ», позивач володіє цим будинком, в ньому зареєстрована та фактично проживає. Отже, є всі підстави для визнання договору №-598 купівлі-продажу, укладеного та зареєстрованого 05.07.1994 на Харківській товарній біржі «Слобода» дійсним. У постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі №910/1016/17, від 17 квітня 2018 у справі № 914/1521/17 та від 22 травня 2018 року у справі №923/1283/16 зазначено, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №344/16879/15-ц зазначено, що визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. В постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 5006/5/39б/2012 зазначено, що вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом зазначеної норми судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Таким чином, враховуючи, що право власності позивача на спірну квартиру підтверджено договором, який визнаний судом дійсним, тому у даному випадку визнаючи за позивачем право власності на квартиру, суд лише підтверджує наявне у позивача право власності. У зв`язку з викладеним, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволення. З огляду на ці обставини справи та вимоги законодавства, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність підстав для їх задоволення у повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved