Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою до Державного біотехнологічного університету про стягнення на свою користь заборгованості з виплати заробітної плати за період з квітня 2022 по лютий 2023 року. Аргументи учасників справи. З моменту зарахування Позивача до штату Відповідача Позивач працював у гуртожитку №7, що розташований за адресою [ADDRESS] . З початку зарахування до штату Відповідача Позивач отримував заробітну плату за фактично відпрацьований час. Починаючи з квітня 2022 року Працівнику припинилась виплата заробітної плати, хоча Позивач продовжував виконувати трудові обов`язки. Восени 2022 року працівникам гуртожитку вдалось усно поспілкуватися з працівником бухгалтерії Відповідача з приводу існуючої заборгованості із заробітної плати, усно працівник бухгалтерії Відповідача повідомив, що 31.03.2022 керівником Відповідача був підписаний наказ про призупинення дії трудових договорів із працівниками. Письмових підтверджень про існування вищевказаного Наказу від 31.03.2022 року Позивач не отримував, як і самого наказу про призупинення трудових відносин. Позивач не отримував повідомлень від роботодавця щодо призупинення трудових відносин. Заробітна плата не виплачувалась впродовж 2022 року, робота позивачем фактично виконувалась впродовж всього 2022 року. 15.03.2022 набув чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до статті 10 якого роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. На момент звернення до суду Відповідач надав Позивачу відповідь № 06-638 від 09.06.2023 року, згідно якої підтвердив, що робочий час працівників гуртожитку [ADDRESS] обліковувався протягом вказаного періоду у порядку, встановленому чинним законодавством про працю, табелі обліку робочого часу складалися та надавалися. Таким чином, відповідач прямо не заперечив того факту, що працівники вказаного гуртожитку продовжували працювати у період з квітня 2022 рік по лютий 2023 року. Відповідач проти позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову та власну правову позицію ґрунтував на наступному. На підставі наказу № 333-к від 06.12.2021 Позивач перебував у трудових відносинах з Відповідачем та згідно штатного розкладу працював на посаді чергового Сектору з обслуговування студентських гуртожитків. Наказом керівника Відповідача № 01-01/74 від 31.03.2022 (пункт № 536 Додатку № 1) у зв`язку з неможливістю виконання трудових обов`язків, дія трудового договору із Позивачем була призупинена з 01.04.2022 на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». У період з 01.04.2022 по 28.04.2023 трудові відносини між Позивачем та відповідачем були призупинені. Наказом керівника Відповідача № 06-08/97 від 19.04.2023 Позивача було звільнено з роботи з 28.04.2023 на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. При звільненні з роботи, відповідно до вимог ст. 47, 116 КЗпП України, із Позивачем було проведено повний розрахунок та виплачені всі належні виплати. Будь-яка заборгованість у Відповідача по розрахункам з Позивачем відсутня. Зважаючи на об`єктивну неможливість Відповідача, як роботодавця, забезпечити окремих працівників роботою в умовах, що склалися, із деякими категоріями працівників було призупинено дію трудових договорів на підставі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022, та яким встановлено особливості регулювання трудових відносин на час дії воєнного стану. У відношенні Позивача неможливість виконання Позивачем своєї роботи та обох сторін виконувати свої обов`язки, передбачені трудовим договором, були зумовлені саме характером трудової функції, яку виконувала Позивач. Призупинення дії трудових договорів з працівниками, в тому числі і з Позивачем було зумовлено міркуваннями безпеки, оскільки гуртожиток [ADDRESS] на час прийняття наказу про призупинення дії трудових договорів, знаходився у зоні активних бойових дій та обстрілів. Наказ про призупинення трудових відносин через керівника структурного підрозділу, доведений до працівників, визначених у відповідному додатку до цього наказу всіма можливими доступними засобами (повідомлення у мессенджерах, електронна пошта тощо), що відповідає закону. Крім цього на виконання пункту 3 наказу, його текст додатково було опубліковано на офіційному сайті університету. Факт повідомлення коменданта [PERSON] та працівників гуртожитку № 7 про призупинення дії трудових договорів додатково підтверджується рапортом директора студмістечка [PERSON] , складеним 01.04.2022 на ім`я керівника Відповідача. Положеннями ч. 3 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до Державної служби України з питань праці. Будь-яких приписів Державної служби України з питань праці стосовно скасування Наказу про призупинення трудових відносин в цілому або в частині можливого порушення прав Позивача не видавалося та на адресу Відповідача не надходило, не оспорювався Позивачем вказаний наказ і у судовому порядку та є чинним. Після початку воєнного стану, впровадженого через збройну агресію з боку Російської Федерації, 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, яким викладено у новій редакції частини 1 та 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Частиною 2 статті 233 КЗпП встановлені строки звернення із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення. Зазначаючи у позові про те, що починаючи з квітня 2022 року припинилася виплата заробітної плати Позивач підтверджує свою обізнаність із часом та обставинами презюмованого порушення своїх трудових прав, починаючи з квітня 2022 року. Таким чином, починаючи з 01.04.2022 на думку Відповідача Позивач була обізнана з обставинами призупинення дії їх трудових договорів, водночас із позовом до суду звернулася лише у серпні 2023 року. Отже, на думку Відповідача, зважаючи на вищевикладені чинні норми законодавства, зокрема, чинну редакцію ст. 233 КЗпП України, починаючи з 19.07.2022 у Позивача був тримісячний строк для звернення до суду із відповідними вимогами, який сплинув 20.10.2022, що визначає самостійну підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. Рух справи. 07 серпня 2023 року до Київського районного суду м. Харкова завернулась [PERSON] з позовом до Державного біотехнологічного університету про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року, до якого додано заяву про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] кожен з яких, на думку позивача, зможе надати суду інформацію відносно роботи позивача в період квітня 2022 року - лютого 2023 року; про фактичну кількість фізичних осіб, які продовжували мешкати у гуртожитку № 7 за адресою: [ADDRESS] та у зв`язку із їх проживанням працівники гуртожитку забезпечували нормальне функціонування гуртожитку. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 11.08.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено проведення судового засідання на 07.09.2023 року о 14 год. 00 хв. та витребувано від Відповідача надання письмових даних. У судове засідання представники сторін з`явилися та позивач клопотав перед судом про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи через неотримання ним відзиву Відповідача та неотримання ним відповідей на питання наведені ним у позові та зазначені в ухвалі суду від 11.08.2023. Відповідач заперечував проти відкладення розгляду справи посилаючись на те, що відзив з доданими до нього документами, що містять письмові дані на вимогу суду та відповіді на всі питання Позивача ним подано через Електронний суд у встановленому законом порядку з посиланням на Квитанцію № 223659 від 04.09.2023 з відміткою про доставку відзиву та доданих до нього документів представнику Позивача [PERSON] . Беручи до уваги основні засади (принципи) цивільного судочинства суд задовольнив клопотання Позивача з наданням можливості йому ознайомитися з матеріалами судової справи та відклав розгляд справи на 30.11.2023 об 11 год. 30 хв., про що повідомив сторони у встановленому законом порядку. У судове засідання 30.11.2023 об 11 год. 30 хв. представник Позивача не з`явився через участь в іншій судовій справі про, що завчасно повідомив суд, у зв`язку з чим судом відкладено розгляд справи на 21.12.2023 о 10 год. 30 хв., про що повідомив сторони у встановленому законом порядку. 07.12.2023 представник Позивача звернувся до суду з клопотання, у якому просив суд дозволити представнику Позивача приймати участь у судовому засіданні, що призначене на 21.12.2023 року на 11 годину 30 хвилин, в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів. Вказане клопотання представника Позивача було задоволено та суд дозволив представнику Позивача брати участь у судовому засіданні, що призначене на 21.12.2023 на 11 год. 30 хв., в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів. 08.11.2023 представником Позивача подано до суду клопотанням про виклик свідків [PERSON] - працюючого комендантом гуртожитку № 7 Державного біотехнологічного університету, що розташований за адресою [ADDRESS] та [PERSON] , працюючого директором студмістечка Державного біотехнологічного університету, яке мотивував тим, що зазначені особи мають надати суду пояснення якими саме чином і в якому місці було доведено до позивача інформація про призупинення трудових відносин. На думку Позивача, саме [PERSON] та [PERSON] зможуть в повній мірі пояснити суду яким чином проводилось ознайомлення працівників, зокрема, [PERSON] , з положеннями наказу керівника Відповідача про призупинення трудових відносин. Відповідач заперечував проти задоволення двох клопотань Позивача про виклик свідків та надав через Електронний суд заперечення на клопотання позивача про виклик всіх свідків, яке мотивував тим, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не можуть бути свідками у справі згідно ст.ст. 69 та 91 ЦПК України та надати суду достовірну інформацію про обставини, заявлені позивачем у заяві про виклик свідків, оскільки вони не є працівниками ДБТУ, не мають будь-якого відношення до функціонування гуртожитку, не мають доступу до будь-яких документів, які регламентують роботу гуртожитку та задіяних в його обслуговуванні працівників, не обізнані з посадовою інструкцією, в якій визначені посадові обов`язки Позивача, не обізнані з правилами внутрішнього трудового розпорядку ДБТУ та гуртожитку, не мають доступу до документів, які визначають фактичну кількість працівників, не мають інформації, яка визначає, яке саме функціонування гуртожитку є нормальним, не мають жодних повноважень щодо визначення фактичної кількості фізичних осіб та фіксації кількості фізичних осіб, які мешкають у гуртожитку. Щодо виклику в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідач вважав, що свідчення сторонніх осіб не є належним доказом по справі, в той час як у матеріалах справи є належні письмові докази надані уповноваженими особами, в тому числі [PERSON] , якого Позивач просить викликати до суду в якості свідка. Стосовно фактичних обставин справи відносно повідомлення Позивача про призупинення дії трудових відносин, та разом з цим, питання «яким саме чином?», «в якому саме місці?», «та як саме було зафіксовано?» факт доведення до Позивача інформації про призупинення дії трудових відносин, про які Позивач зазначає у заяві про виклик свідків, на думку Відповідача не мають юридичного значення з точки зору закону в редакції на той час та з урахуванням тих обставин, які існували на початку війни та на дату видання Відповідачем наказу про призупинення трудових відносин, оскільки в той час, як і на сьогодні, головним питання було виживання, збереження життя та здоров`я людей та багато питань організаційного плану отримали другорядне значення через що, на думку Відповідача, сам Позивач звернувся до суду з позовом лише 07 серпня 2023 року, тобто майже через 16 місяців від дати видання наказу про призупинення трудових відносин (31.03.2022). Крім того, через те, що Позивач пропустив строк звернення з позовом до суду, пояснення свідків, на думку Відповідача, не матимуть вирішального впливу на результати розгляду справи, тому правових підстав для допиту вказаних свідків нема. У судове засідання 21.12.2023 представники сторін з`явилися (представник Позивача в режимі відеоконференції із застосуванням власних технічних засобів). Фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувальних технічних засобів. На початку судового засідання Позивач підтримав два заявлені ним клопотання про виклик свідків, посилаючись на важливість їх для вирішення справи, а відповідач заперечував проти їх задоволення з підстав викладених у його запереченні. Вирішення клопотань Позивача про виклик свідків відкладено судом до розгляду справи по суті та викладення сторонами власних правових позицій по справі. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Вимоги позову Позивач обґрунтовує тим, що Відповідачем не було у встановлений законом спосіб повідомлено Позивача про призупинення трудових відносин на підставі наказу керівника Відповідача № 01-01/74 від 31.03.2022 «Про призупинення дії трудових договорів» відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» через, що Позивач, незважаючи на фактично призупинені трудові відносини, продовжувала протягом 2022 року виходити на робоче місце та виконувати роботу через, що отримала право на виплату заробітної плати за час виконання нею роботи, незважаючи на призупинення трудових відносин. Про час, коли Позивач дізналася або могла дізнатися про ймовірне порушення її права на оплату праці в документах наданих сторонами до суду та поясненнях представника Позивача міститься різна інформація, а саме: у позові представник Позивача вказує «Восени 2022 року працівникам гуртожитку вдалось усно поспілкуватися з працівником бухгалтерії Університету з приводу існуючої заборгованості», у Колективній скарзі від 24.02.2023 адресованій Керівнику Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначається: «Станом на лютий 2023 року колектив сумлінно відпрацював 11 місяців, а в січні 2023 року випадково дізнається, що 31.03.2022 року вийшов наказ (Наказ № 01-01/74 від 31.03.2022 р.) про тимчасове призупинення трудових відносин…», у відповіді Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.03.2023 № 10788.4/КО-6827.3/23/40.2 зазначено: «у період з 01.04.2022 по день звернення заявники не припиняли виконувати свої трудові обов`язки, а заробітна плата їм не нараховувалась та не виплачувалась», а в судовому засідання 21.12.2023 представник Позивача заявив про те, що Позивач дізналася про порушення її права лише 09.06.2023, без будь-якого обґрунтування. Заперечуючи проти вимог Позивача, у відзиві Відповідач вказує, що вимоги Позивача не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що права Позивача порушені не були з ним здійснено розрахунок по заробітній платі у повному обсязі, в тому числі на момент припинення трудових відносин та звільнення Позивача за власним бажанням. За період призупинення трудових відносин заробітна плата Позивачу не нараховувалася та не виплачувалася саме через призупинення трудових відносин на підставі наказу керівника Відповідача № 01-01/74 від 31.03.2022, який було прийнято на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин» у зв`язку із збройною агресією з боку Російської Федерації. Достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці здійснювався Відповідачем відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» та у табелях обліку робочого часу, наявних у матеріалах справи, за оскаржуваний Позивачем період ставилися позначки «ПД» - позначка щодо «призупинення дії» трудового договору, що свідчить про виконання Позивачем вимог закону щодо обліку робочого часу. За поясненнями представника Позивача в судовому засіданні наказ керівника Відповідача № 01-01/74 від 31.03.2022 «Про призупинення дії трудових договорів» не був оскаржений Позивачем з тих причин, що він стосувався не тільки його, а й декількох інших працівників Відповідача та він не вважає його таким, що порушує права Позивача, як не вбачає підстав і для його оскарження в частині можливого порушення прав саме Позивача, не вважає наказ незаконним та необґрунтованим, оскільки призупинення трудових правовідносин є правом роботодавця за законом, а отже не вбачав за необхідне його оскаржувати у порядку встановленому ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Позивач не отримуючи з квітня 2022 року заробітну платню вже у травні 2022 року отримала право та повинна була звернутися до Відповідача за отриманням відповіді щодо причин ймовірного порушення свого презюмованого права на оплату праці. Отже, вже в травні 2022 року Позивач своєчасно не отримавши заробітну платню за квітень 2022 року не могла не дізнатися про можливе порушення її права на оплату праці та причини невиплати заробітної плати. Крім того, з пояснень представника Позивача у судовому засіданні 21.12.2023 вона контактувала з комендантом гуртожитку № 7 [PERSON] та обговорювала з ним питання виплати заборгованості по заробітній платі, а у разі неотримання від нього чіткої відповіді, могла звернутися, в тому числі письмово, до керівництва Відповідача за отримання відповідної інформації, чого зроблено за матеріалами справи з боку Позивача не було. Дослідивши матеріали справи, уважно заслухавши пояснення сторін, враховуючи доводи викладені Позивачем у клопотаннях та доводи викладені Відповідачем у запереченні проти клопотань суд відмовив Позивачу у задоволенні клопотання про виклик свідків виходячи з того, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не відповідають вимогам ст.ст. 69 та 91 ЦПК України, а виклик та допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] вважає не доречним, оскільки у матеріалах справи є належні письмові докази надані уповноваженими особами, в тому числі [PERSON] , якого Позивач просить викликати до суду в якості свідка. Під час розгляду клопотань Позивача судом враховано, що частиною 2 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (станом на 31.03.2022 дата видання наказу про призупинення дії трудових договорів) було передбачено, що призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Разом цим наведеним законом не встановлено будь-якого строку, протягом якого сторони трудового договору мають повідомити один одного про призупинення дії трудового договору. Таким чином, повідомлення роботодавцем працівника, так і навпаки, працівником роботодавця, про призупинення трудових відносин нормою закону поставлено під умову наявності такої можливості та наявності доступного способу повідомлення без обмеження у часі щодо такого повідомлення. Також під час розгляду клопотань Позивача судом враховано пропуск Позивачем строку звернення з позовом до суду, у зв`язку з чим пояснення свідків, які оцінюються судом на рівні з іншими доказами по справі, не матимуть вирішального впливу на результати розгляду справи. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову [PERSON] , об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для її розгляду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , з наступних підстав. На підставі наказу № 333-к від 06.12.2021 Позивач перебував у трудових відносинах з Відповідачем та згідно штатного розкладу працював на посаді чергового Сектору з обслуговування студентських гуртожитків. Відповідно до ст. 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з наказу в.о. ректора Державного біотехнологічного університету № 01-01/74 від 31.03.2022 «Про призупинення дії трудових договорів» у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, у відповідності до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» трудовий договір з Відповідачем та іншими працівниками за списком згідно Додатку № 1 до наведеного наказу був призупинений. Трудовий договір між Позивачем та Відповідачем був призупинений у період з 01.04.2022 до звільнення Позивача 28.04.2023. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX (в редакції станом на дату видання наказу Відповідача) дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» 15 березня 2022 року № 2136-IX (в редакції станом на дату видання наказу Відповідача) призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. При цьому, Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Обставини та умови, в яких опинився Відповідач, в тому числі гуртожиток № 7, на початку військової агресії у відношенні України викладено у рапорті Директора студмістечка Відповідача [PERSON] , наявному у матеріалах справи, в якому вказано, що у зв`язку з повномасштабною російською збройною агресією, яка розпочалася 24.02.2022, знаходженням міста Харкова в зоні активних бойових дій та постійними обстрілами міста, значна частина мешканців гуртожитків ДБТУ покинули свої помешкання та вимушені евакуюватись, кількість мешканців гуртожитку № 7, розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить 30 осіб, в той час як станом на початок війни (24.02.2022) становило 75 осіб, зазначені обставини істотним чином впливають на експлуатацію гуртожитку, обсяги оплати мешканцями за надані комунальні послуги, а також можливість університету, як роботодавця повноцінно забезпечити роботою осіб, що працюють у гуртожитку (комендант, чергові, прибиральники). Прийняття керівництвом Відповідача наказу про призупинення дії трудових договорів з певними працівниками було обумовлено, з одного боку, забезпеченням безпеки працівників в умовах воєнної агресії, постійного перебування під обстрілами, а, з іншого, неможливістю належного повноцінного забезпечення працівників роботою та належного повноцінного функціонування та експлуатації гуртожитку, що відповідає підставам для припинення дії трудового договору, визначеним у ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» 15 березня 2022 року № 2136-IX (в редакції станом на дату видання наказу Відповідача). За змістом ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору передбачає вимушене призупинення сторонами своїх зобов`язань за договором у зв`язку із збройною агресією проти України без припинення трудових відносин. При цьому, ч. 3 ст. 13 вказаного закону передбачає , що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладено на державу, що здійснює військову агресію проти України. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Отже наслідками призупинення дії трудового договору є призупинення взаємних прав та обов`язків за трудовим договором без припинення трудових відносин, а саме: з боку роботодавця - призупинення обов`язку щодо повноцінного забезпечення працівника роботою та відмова від права вимагати від працівника виконання роботи, а також відсутність обов`язку оплачувати таку роботу за договором, а з боку працівника відсутність обов`язку виконувати роботу та права отримувати заробітну плату. З комплексного аналізу норм ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ст. 21, ч. 1 ст. 94 КЗпП та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» можна дійти висновку, що на період призупинення дії трудового договору у роботодавця відсутній обов`язок щодо оплати праці працівника за призупиненим трудовим договором. Наказом керівника Відповідача № 06-08/97 від 19.04.2023 Позивача було звільнено з роботи з 28.04.2023 на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, підставою якого була заява Позивача. У матеріалах справи відсутня будь-яка інформація та докази щодо заявлення Позивачем при звільненні за власним бажанням та отриманні розрахунку (28.04.2023) будь-яких вимог до Відповідача щодо виплати заборгованості із заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року. Отже заявлений Позивачем позов є єдиною вимогою до Відповідача щодо виплати заробітної плати за період з квітня 2022 року по лютий 2023 року. Таким чином, безпідставними є позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості із виплати заробітної плати за період з квітня 2022 по лютий 2023, коли трудовий договір між Позивачем та Відповідачем був призупинений. Суд критично ставиться до аргументів Позивача, що факт обліку робочого часу працівників Відповідачем у період припинення дії трудового договору є підтвердженням виконання працівниками роботи та визнання цього факту Відповідачем та не враховує такі доводи під час прийняття рішення враховуючи наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Виходячи з наведених норм законів, за роботодавцем зберігається обов`язок обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку навіть за умов призупинення трудового договору. Як встановлено судом, у табелях обліку робочого часу, наявних у матеріалах справи, за оскаржуваний Позивачем період ставилися позначки «ПД» («призупинення дії») трудового договору, що свідчить про виконання Позивачем вимог закону щодо обліку робочого часу, але не є підтвердженням факту виконання роботи Позивачем. До аргументів Позивача щодо його неналежного повідомлення про призупинення дії трудового договору суд ставиться критично та не бере ці доводи до уваги, виходячи з наступного. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (станом на дату видання наказу Відповідачем) було передбачено, що призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. При цьому закон не обмежує сторони у часі протягом якого вони мають повідомити про призупинення трудового договору та повідомлення роботодавцем працівника, так і навпаки, працівником роботодавця, про призупинення трудових відносин нормою закону поставлено під умови наявності такої можливості та наявності доступного способу повідомлення без обмеження у часі щодо такого повідомлення. З 19.07.2022 набула чинності нова редакція статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», якою було впроваджено правовий порядок оскарження наказу про призупинення дії трудового договору, за яким працівник у разі незгоди із наказом роботодавця про призупинення дії трудового договору може його оскаржити до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу (Державна служба України з питань праці (Держпраці). Як встановлено судом, Позивач навіть дізнавшись про видання Відповідачем наказу про призупинення трудового договору до Держпраці його не оскаржував. Представник Позивача в судовому засіданні причини неподання скарги пояснив тим, що він вважає наказ Відповідача законним та підстав для його оскарження нема через те, що він стосувався не тільки Позивача, а й інших працівників Відповідача, а також через те, що право Відповідача видавати такий наказ передбачено ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з чим наказ Відповідача є чинним, як у відношенні Позивача так і інших перелічених в ньому працівників. Враховуючи викладе, суд дійшов висновку про правомірність призупинення дії трудового договору між Позивачем і Відповідачем у період з 01 квітня 2022 року і до звільнення Позивача 28.04.2023, а також невиплати заробітної плати Позивачу у період призупинення дії трудового договору. Таким чином, суд не вбачає порушень з боку Відповідача права Позивача на оплату праці, захист якого гарантований ст. 43 Конституції України. У період\~з 31.03.2022\~(дата\~видання наказу\~про призупинення\~дії трудових\~договорів керівником\~Відповідача)\~до 19.07.2022\~частинами 1\~та 2\~статі 223\~КЗпП було\~передбачено,\~що Працівник\~може звернутися\~з заявою\~про вирішення\~трудового спору\~безпосередньо до\~місцевого загального\~суду в\~тримісячний строк\~з дня,\~коли він\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права,\~а у\~справах про\~звільнення -\~в місячний\~строк з\~дня вручення\~копії наказу\~(розпорядження)\~про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Після впровадження воєнного стану через збройну агресію з боку Російської Федерації - 19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, яким викладено у новій редакції частини 1 та 2 статті 233 КЗпП, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Частиною 2 статті 233 КЗпП встановлені строки звернення із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення. Таким чином, ч.ч. 1. ст. 233 КЗпП у новій редакції обмежено строк протягом якого працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати до трьох місяців з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач не отримавши заробітну плату за квітень 2022 року міг дізнатися про вірогідне порушення його право на оплату праці та звернутися до суду без обмеження строку на таке звернення до 19.07.2022 року, але своїм правом на судовий захист Позивач у цей період не скористався. Починаючи з 19.07.2022 Позивач мав звернутися до суду відповідно до ч. 1. ст. 233 КЗпП у трьох місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Отже, враховуючи, що Позивач повинен був дізнатися про порушення свого права з травня 2022 року, а норма закону, яка обмежує строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати набула чинності з 19.07.2022, то крайній день строку звернення до суду припадає на 20.10.2022. У період з 01 травня 2022 року по 20.10.2022 позивач своє право на звернення до суду за захистом порушеного права не реалізував, а отже, втратив право на звернення до суду за захистом. З клопотаннями про поновлення строку звернення до суду не звертався. З урахуванням тієї обставини, що Позивачем не реалізовано власне право, на звернення до суду у строки встановлені законом Позивач втрачає право на захист свого порушеного права, що є окремою самостійною підставою для відмови у позові. Інші доводи та заперечення учасників справи означених висновків суду не спростовують. При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Щодо судових витрат За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, окрім іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Судові витрати позивачем понесені не були. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed