Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 2 623 320 грн., яка складається з: заборгованості у розмірі 1 360 800 грн., процентів у розмірі 612 360 грн., пені у розмірі 612 360 грн. та штрафу у розмірі 37 800 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02 листопада 2022 року між сторонами укладено Договір позики. Відповідно до умов вищевказаного Договору, позивач 02 листопада 2022 року передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 1 458 000 грн., що на момент отримання дорівнює еквівалент суми 36 000 доларів США. Передачу вказаних коштів було здійснено відповідно до Акту прийому-передачі грошових коштів від 02 листопада 2022 року. В свою чергу, відповідач зобов`язався повернути кошти у строк не пізніше 30 листопада 2022 року. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного повернення боргу, виникла заборгованість в сумі 2 623 320 грн., яка складається з: 1 360 800 грн. - заборгованість за тілом, 612 360 грн. - проценти за користування коштами, 612 360 грн. - пеня та 37 800 грн. - штраф, яку позивач просить стягнути з відповідача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 вересня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Головчака М.М. 11 вересня 2023 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 24 жовтня 2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено про невизнання позовних вимог з огляду на наступне. Відповідач стверджує, що у нього відсутня будь-яка заборгованість перед позивачем. Заборгованість відповідача наявна перед іншими особами - [PERSON] та [PERSON] , які залучили позивача для врегулювання майнових питань з відповідачем. Спірний Договір позики було укладено в якості гарантії повернення [PERSON] боргу з відсотками [PERSON] та [PERSON] . При укладенні спірного Договору позики, грошові кошти відповідач не отримував, а тому вважає його неукладеним. Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. 16 листопада 2023 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Надав пояснення аналогічно викладеним у позовній заяві. Вказав, що відповідач не виконав свої зобов`язання за Договором позики та не повернув грошові кошти, у зв`язку з чим станом на день звернення з позовом до суду виникла заборгованість у розмірі 2 623 320 грн., яку просить стягнути з відповідача. Додатково пояснив, що позивачем направлялась на адресу відповідача претензія про повернення грошових коштів за Договором позики, яку відповідач не отримав, а тому вказана претензія повернулася на поштову адресу відправника. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, спірний Договір позики вважав неукладеним. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 02 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір позики. Відповідно до п. 1.1. Договору позики, «Позикодавець передає Позичальнику власні грошові кошти в розмірі 1 458 000 грн, що на момент укладення договору дорівнює еквіваленту суми 36 000 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США АТ КБ «Приват Банк» на дату укладення цього договору (далі - сума позики), а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. У разі якщо на день повернення позики (або її відповідної частини) валютний курс зміниться, сума, що підлягає поверненню у гривнях, визначається за комерційним курсом продажу доларів США АТ КБ «Приват Банк» на день повернення позики (або її відповідної частини)». Відповідно до п. 2.1. Договору позики, «Підтвердженням отримання позики Позичальником є Акт приймання-передачі грошових коштів підписаний Сторонами». 02 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] складено Акт приймання-передачі грошових коштів за Договором позики, відповідно до якого: «Фізична особа [PERSON] [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Рівненським РВ УДМС України в Рівненській області, ІПН [NUMBER] , місце проживання зареєстровано за адресою [ADDRESS] , отримав у борг 1 458 000 грн., що на момент отримання дорівнює еквіваленту суми 36 000 доларів США від Фізичної особа [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Святошинським РВ ГУДМС України в м. Києві, ІПН [NUMBER] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , згідно Договору позики від 02.11.2022». Відповідно до умов п. 4.3. Договору позики сторони домовилися про те, що остаточний розрахунок за цим Договором має бути здійснено не пізніше 30.11.2022 включно. Так, в судовому засіданні встановлено, що факт підписання Договору позики та Акту приймання-передачі грошових коштів сторонами не заперечується. Належним чином умови вказаного Договору позики з боку позичальника [PERSON] виконано не було, суму позики позикодавцю не повернуто в обумовлений договором строк - не пізніше 30.11.2022, включно. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст.638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Варто вказати, що сторонами не заперечується факт складення тексту Договору позики та Акту приймання-передачі грошових коштів, а також їх підписання сторонами. Як передбачено статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики, на підставі якого заявлено позов у даній справі, укладено сторонами у письмовій формі, та містить всі необхідні умови, встановлені законодавством для даного виду договорів. В Акті приймання-передачі грошових коштів від 02 листопада 2022 року прямо зазначено, що позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 458 000 грн., що на момент отримання дорівнює еквівалент суми 36 000 доларів США. Як вже було зазначено вище, відповідачем не заперечуться підписання зі свого боку спірного Договору позики та Акту приймання-передачі грошових коштів від 02 листопада 2022 року. Натомість, суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що Договір позики було укладено [PERSON] в якості гарантії повернення коштів [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказані особи не є учасниками спірних правовідносини та сторонами вказаного договору. Окрім того, відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договір позики належить не до заходів забезпечення виконання зобов`язання, а до зобов`язання як такого, що опосередковує правовідносини позики. Долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву скріншоти листування та аудіофайли, розмов [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] з третіми особами, які були досліджені в судовому засіданні, не спростовують отримання відповідачем грошових коштів у позику від позивача, оскільки у вказаній переписці та аудіофайлах судом не встановлено, що в дійсності кошти за спірним Договором позики не передавалися [PERSON] , та крім того, що розмова йде саме про спірний Договір позики. Відтак доводи сторони відповідача про те, що передачі грошових коштів за Договором позики не було є безпідставними, оскільки спростовуються наявними у справі письмовими доказами, дослідженими судом. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Варто зазначити, що за п. 4.6. Договору позики, виконання зобов`язання позичальника за домовленістю сторін підтверджується заявами позикодавця в простій довільній формі. Однак з досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що заборгованість за Договором позики позивачу не повернуто, що не заперечувалось і самим відповідачем. Згідно із ст. 525 ЦК України одноособова відмова від виконання зобов`язань і одноособова зміна умов договору не припустимі, якщо інше не встановлено договором чи законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк у відповідності з умовами договору та вимогами Цивільного Кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Згідно з частинами 1-3 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як визначено статтею 527 ЦК, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Крім того, як передбачено ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Боржник, як зазначає ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Отже, судом встановлено, що станом на час розгляду даної справи відповідачем грошові кошти на погашення заборгованості по Договору позики від 02 листопада 2022 року не повернуті. Відповідно до п. 4.1. Договору позики сторони домовились, що загальна сума, яка підлягає поверненню за цим Договором буде відповідати гривневому еквіваленту 36 000 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США у АТ КБ «Приват Банк» на дату здійснення платежу. Гривневий еквівалент 36 000 доларів США позивач розрахував станом на дату подання позову - 01 вересня 2023 року, які за комерційним курсом продажу доларів США у АТ КБ «Приват Банк» становили 1 360 800 грн. (1 долар США = 37,80 грн.). Гривневий еквівалент суми позики визначено позивачем відповідно до умов Договору позики, а тому є таким, що підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за Договором позики в сумі 612 360 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У п. 2.3. Договору позики сторони погодили, що процентна ставка складає 5 % у місяць від суми позики, та нараховується тільки за повний календарний місяць. Суд перевірив наведений позивачем у позові розрахунок процентів за Договором позики, погоджується з його розрахунком, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача процентів в сумі 612 360 грн. такою, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 612 360 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18): «Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу». Суд перевірив наведений позивачем у позові розрахунок пені, що нарахована за 9 місяців прострочення зобов`язання, вважає його арифметично вірним, а тому позовна вимога про стягнення пені в сумі 612 360 грн. такою, що підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафу в сумі 37 800 грн., суд зазначає наступне. Сплата неустойки є одним із наслідків порушення зобов`язання (пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Відповідно до п. 5.3. Договору позики сторони погодили, що при порушенні позичальником строків повернення позики, установлених Договором, позичальник сплачує одноразовий штраф у сумі еквівалентній 1 000 доларів США за комерційним курсом продажу доларів США у АТ КБ «Приват Банк» на дату оплати такого штрафу. Гривневий еквівалент 1 000 доларів США позивач розрахував станом на дату подання позову - 01 вересня 2023 року, які за комерційним курсом продажу доларів США у АТ КБ «Приват Банк» становили 37 800 грн. (1 долар США = 37,80 грн.). Гривневий еквівалент штрафу визначено позивачем відповідно до умов Договору позики, а тому є таким, що підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. З урахуванням вищенаведеного, перевіривши надані розрахунки заборгованості, суд погоджується з порядком нарахування позивачем заборгованості, яка відповідає вимогам закону та положенням Договору позики, та вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором позики у загальній сумі 2623320 грн. знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами і вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 01 вересня 2023 року про сплату судового збору у сумі 13420 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved