Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м.Полтави з позовом до відповідачів Держави Україна, Полтавської обласної державної адміністрації, Державної казначейської служби про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В позовній заяві посилався на те, що [PERSON] як інвалід війни 20.06.2023 р. через Урядовий контактний центр (Гаряча Лінія Уряду) подав офіційно відповідне звернення за реєстраційним номером ФИ-15773268 до Прем`єр Міністра України Шмигаль Д.А., в якому повідомив, що згідно посвідчення серії [NUMBER] від 22.09.2016 він є інвалідом війни 2-ї групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 05.05.2016 № 78 відповідно до п. 32 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», [PERSON] взятий на квартирний облік при виконавчому комітеті Полтавської міської ради з 10.03.2010 року та включений до списку як інвалід війни з 03.11.2016. Згідно п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, але станом на 20.06.2023 однокімнатною квартирою [PERSON] , як інваліда війни не забезпечено, грошової компенсації не надано. Наголошує, що іншим інвалідам війни надається грошова компенсація в розмірі 1257217,69 грн., а відтак наявне відкрите порушення вимог Конвенції про права осіб з інвалідністю щодо нього. Тому позивач вимагав провести перевірку по факту порушення його прав, як інваліда війни з притягненням винних осіб до відповідальності та надання йому копій матеріалів перевірок. Окремо вимагав нарахувати та сплатити грошову компенсацію в розмірі 1257217,69 грн., яка нараховується іншим інвалідам війни в. м. Полтаві, з урахуванням невиконання п. 18 ч. 1 ст. 13, ст. 17 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». На вказане звернення ним отримано відповідь від Секретаріату Кабінету Міністрів України від 21.06.2023 за вих. № Ф-8291/16-23/2, в якій повідомлено, що його електронне звернення (№ ФИ-15773268 від 20.06.2023), що надійшло до Кабінету Міністрів України, надіслано Полтавській облдержадміністрації 21.06.2023 р. за № Ф-8291/16-23/1 відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» для розгляду і надання відповіді. В подальшому Полтавською обласною військовою адміністрацією відповіддю від 06.07.2023 за вих. № Ф-05-12/1574в повідомлено, що правові підстави для призначення йому грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення як особі з інвалідністю внаслідок війни за Державною програмою відсутні. Вказане відкрито суперечить п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Таким чином Державою Україна в порушення вимог чинного законодавства України, [PERSON] не було забезпечено вчасно житловою площею понад сім років, що є неприпустимим фактом та прямою бездіяльністю Держави Україна. Такою бездіяльністю йому завдано значної матеріальної та моральної шкоди. Тому позивач просив суд задовольнити позов в повному обсязі з урахуванням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Стягнути з державного бюджету України, через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] на відшкодування завданої йому матеріальної шкоди 1 257 217 (один мільйон двісті п`ятдесят сім тисяч двісті сімнадцять) гривень. Стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] як інваліда війни на відшкодування завданої йому моральної шкоди 100 000 000 (сто мільйонів) гривень у зв`язку з допущенням порушення - п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Прийняти рішення з урахуванням наданої ним практики Європейського суду з прав людини, вимог Конвенції про захист прав людини та основних свобод, Конвенції про права осіб з інвалідністю, Декларації про права інвалідів та захистити його порушені права на Національному рівні. Ухвалою судді Ленінського районного суду м.Полтави від 30 серпня 2023 року справу передано на розгляд за підсудністю до Київського районного суду м. Полтави (а.с. 46). Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Відповідачі відзиву на позов не надали. Інші заяви або клопотання учасниками справи суду не подавалися. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, звернувшись до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили. Враховуючи відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Суд, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 19 червня 2015 року (а. с. 16). Також [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 22 березня 2019 року (а. с. 15). 21 червня 2023 року за вих. №Ф-8291/16-23/2 Секретаріатом Кабінету Міністрів України позивачу [PERSON] повідомлено, що його електронне звернення (№ФИ-15773268 від 20.06.2023), що надійшло до Кабінету Міністрів України, надіслано Полтавській облдержадміністрації 21.06.2023 р. за №Ф-8291/16-23/1 відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» для розгляду та надання відповіді (а.с. 12). Полтавською обласною військовою адміністрацією вказане звернення позивача розглянуто, та на його адресу надано відповідь листом від 06 липня 2023 року №Ф-05-12/1574в (а.с. 13). Зокрема, вказаним листом позивачу повідомлено, що порядок виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також, членів їх сімей, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 719 „Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей (зі змінами) (далі - Порядок). Відповідно до Порядку право на отримання грошової компенсації мають особи з інвалідністю І-ІІ групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, визначені пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі - Закон), які перебувають на квартирному обліку. Статус особи з інвалідністю внаслідок війни II групи позивачу встановлено відповідно до пункту 2 частини другої статті 7 Закону, група інвалідності пов`язана із травмою, отриманою під час виконання службових обов`язків. Враховуючи вищезазначене, вказаним листом Полтавської ОВА позивачу повідомлено, що правові підстави для призначення йому грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення як особі з інвалідністю внаслідок війни за вказаною державною бюджетною програмою відсутні (а.с. 13). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що відповідачами йому завдано значної матеріальної та моральної шкоди внаслідок порушення його прав. Розглядаючи справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено спричинення йому рішеннями, діями або бездіяльністю держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації матеріальної або моральної шкоди. Статтею 56 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Будь-яких доказів того, що Державою України в особі Полтавської обласної військової адміністрації було прийнято незаконні рішення або мала місце незаконна бездіяльність, позивач суду не надав. Згідно п. 1 Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 719, цей Порядок визначає умови та механізм виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для сімей загиблих осіб, визначених абзацами п`ятим - восьмим пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі\~- загиблий), для осіб з інвалідністю I-II груп, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, визначених пунктами 11-14 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, та які потребують поліпшення житлових умов (далі - грошова компенсація) і перебувають на обліку за місцем проживання відповідно до Житлового кодексу Української РСР (далі - квартирний облік) та на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги (далі\~- Реєстр). З відповіді, наданої позивачу Полтавською ОВА від 06.07.2023 за №Ф-05-12/1574в вбачається, що [PERSON] одержав статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи відповідно до п. 2 частини 2 статті 7 Закону. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав доказів на спростування вказаного вище твердження відповідача, та на підтвердження того, що статус особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи йому встановлено відповідно до пунктів 11-14 частини другої статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, тобто, що на нього поширюється дія Порядку виплати грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення деяким категоріям осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 719. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач заявляє вимоги про відшкодування завданої йому матеріальної шкоди. Проте, доказів заподіяння такої шкоди не надає. Зокрема, заявляючи про порушення права на одержання житла протягом семи років на підставі п. 18 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач не надав доказів, що підтверджували б факт перебування його на квартирному обліку та факт не надання йому житла згідно даної норми. Крім того, ним не додано до справи відомостей чи оскаржувалось ним рішення Полтавської ОВА про відмову у призначенні йому грошової компенсації, а якщо так, то яке рішення було прийнято за результатами оскарження. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої\~статті 23 ЦК України). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а. Зокрема, Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 55). При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (пункт 57). У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (пункт 90). Згідно з пунктом 6\~статті 3 ЦК України\~справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства. Тлумачення як\~статті 3 ЦК України\~загалом, так і пункту 6\~статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Отже, необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок щодо відшкодування шкоди. Частиною 1\~статті 1167 ЦК України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У\~ст.1173 ЦК України\~закріплене правило про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Позивач вимагає відшкодування йому моральної шкоди у зв`язку з незабезпеченням його житлом протягом семи років та відмовою Полтавської ОВА у виплаті грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення. Частинами 1,5 та 6\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але позивачем не надано доказів заподіяння Державою Україна в особі її уповноважених органів моральних страждань або втрат немайнового характеру. Сам лише факт відмови у виплаті йому грошової компенсації за неотримане житло не може бути самостійною та достатньою підставою стверджувати про спричинення позивачеві моральної шкоди та не звільняє його від обов`язку надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не надав будь-яких доказів того що йому була завдана матеріальна та/або моральна шкода, не надано доказів того, що відповідачами вчинено незаконні дії або бездіяльність щодо нього, а також не доведено наявності причинного зв`язку між завданою йому шкодою та діями або бездіяльністю відповідачів. На підставі викладеного позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Крім того, суд зауважує, що одним із відповідачів, до яких позивачем пред`явлено позовні вимоги, є Державна казначейська служба України. Проте, Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі. На цю обставину неодноразово звертав увагу Верховний Суд. Так, у Постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)\~Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Тому в задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України необхідно відмовити також з тих підстав, що вона є неналежним відповідачем у справі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач згідно п. 9 та п. 13 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений, відповідно при зверненні до суду судовий збір не сплатив, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed