Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

[PERSON] 26 жовтня 2022 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити останнього батьківських прав відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 19 травня 2017 року по 10 червня 2021 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . Після розірвання шлюбу дитина проживала та на теперішній час продовжує проживати з нею. У 2019 році вона була вимушена звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання дочки, оскільки відповідач жодної матеріальної допомоги на її утримання не надавав. Рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Однак, відповідач рішення суду не виконує, має заборгованість зі сплати аліментів. Крім цього, відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Дитина повністю знаходиться на її утриманні та вихованні. Вказані обставини на її думку є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою суду від 1 листопада 2022 року було відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 1 грудня 2022 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. 23 лютого 2023 року провадження у справі зупинено до розгляду Рожнятівським районним судом Івано-Франківської області справи № 350/222/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виключення запису про батьківство з актового запису про народження. 1 листопада 2023 року провадження у справі поновлено. Позивачка в судове засідання не прибула, надала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві; не заперечувала проти ухвалення рішення в заочному порядку. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - у судове засідання не прибув, однак подав до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав, справу просив розглядати у відсутності представника третьої особи. Відповідач та його представник - адвокат Ошуст С.Є. у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів, відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що зміна прізвища позивачки з « [PERSON] » на « [PERSON] » відбулося унаслідок укладення 11 травня 2022 року шлюбу з [PERSON] (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ) (а.с. 8). Сторони - [PERSON] та [PERSON] з 19 травня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 червня 2021 року (справа № 350/791/21) було розірвано (а.с. 16). У період шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] (а.с. 7). Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 27 січня 2020 року (справа № 350/2097/19) з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн щомісячно, починаючи з 9 грудня 2019 року і до досягнення нею повноліття (а.с. 14 - 15). Як вбачається із розрахунку зі сплати аліментів сформованого станом на 1 листопада 2022 року головним державним виконавцем Рожнятівського відділу державної виконавчої служби у Калуському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) за виконавчим листом № 350/2096/19 від 27 січня 2020 року заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 1 листопада 2022 року складає 68 452 грн (а.с. 12). Згідно Актів обстеження від 20 жовтня 2022 року складеного уповноваженою на те комісією у складі старости Рівнянського старостинського округу, депутатів, провідного спеціаліста, [PERSON] разом із дитиною [PERSON] , 2019 року народження проживає в індивідуальному житловому будинку, умови проживання задовільні (а.с. 9). Із довідки виданої директором Рожнятівського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Золота рибка» за вих. № 01-28/20 від 25 жовтня 2022 року [PERSON] , 2019 року народження, з серпня 2021 року по липень 2022 року відвідувала цей заклад дошкільної освіти. За період перебування дитину у садочку батько дитини - [PERSON] дочку не відвідував, її освітньо-виховним процесом у вихователів не цікавився, дитину до садочка не приводив і не забирав (а.с. 11). Суд вважає зазначені позивачкою підстави позбавлення відповідача батьківських прав обгрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до частини восьмої статті 7 Сімейного кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 161 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до статтей 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. При розгляді справ про позбавлення батьківських прав, Верховний Суд неодноразово вказував, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] , 2019 року народження, затвердженого рішенням виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради від 15 грудня 2022 року за № 169, служба у справах дітей вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 33 -34). Суд приймає до уваги як доказ висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставин. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами статті 155 Сімейного кодексу України. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 164 Сімейного кодексу Україн, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені до вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини; жорстоко поводяться з дитиною. Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 Постанови «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року роз`яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При ухвалені рішення суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (п. 48). Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач життям дочки не цікавиться, втратив з нею зв`язок, не виконує покладені на нього обов`язки по піклуванню про її здоров`я, фізичний та духовний розвиток, матеріально свою дитину не забезпечує, жодного інтересу до її життя не проявляє, окрім того аліменти не сплачує, допустив заборгованість, дитина повністю знаходиться на забезпеченні матері, яка її виховує та дбає про їїрозвиток. При цьому, суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, проявляє повну байдужість до подальшої долі та життя своєї малолітньої дочки, що можна кваліфікувати як свідомо обрану ним вину поведінки у формі бездіяльності, внаслідок якої він повністю самоусунувся від виконання таких обов`язків, покладених на нього законом та нормами суспільної моралі. Доказів наявності будь-яких поважних причин, які б унеможливлювали виконання ним свого батьківського обв`язку по відношенню до дитини відповідач не надав матеріали справи не містять. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, що в даному випадку сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини та не порушуватиме баланс між її правами та інтересами та правами відповідача як батька. Одночасно слід зазначити, що при перегляді судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що відповідно до статті 169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При цьому суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовом позивачка сплатила судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 25 жовтня 2022 року. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, у зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог.

Outcome: approved