Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що сторони не перебували у шлюбі та мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що відповідач не займається вихованням сина, повністю усунулась та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до нього будь-якої батьківської уваги та турботи з огляду на наступне. З 2020 року відповідач не брала участі в утриманні їх спільної дитини. Позивач несе весь тягар матеріального утримання дитини на собі, самостійно забезпечує дитину одягом, їжею, за необхідності ліками, оплачує комунальні послуги та здійснює інші витрати. 31 травня 2022 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання. За умовами вказаного договору сторони домовились, що син [PERSON] буде проживати з батьком, визначені дні та порядок спілкування матері з дитиною, встановлено обов`язок матері сплачувати батькові кошти на утримання в сумі 2000 грн до досягнення дитиною повноліття. Однак, мати не проводила час з дитиною, не піклувалась та не цікавилась нею, матеріальні кошти на утримання дитини не надавала. Крім того, весь цей час позивач лише власними силами забезпечував дитині виховання, належні умови проживання, розвитку, навчання, слідкував за його здоров`ям. В свою чергу, позивач має можливість самостійно та належним чином утримувати дитину, оскільки: має постійне місце роботи, позитивно характеризується за місцем роботи, має достатній та стабільний дохід, регулярно проходить обов`язкові наркологічні та психіатричні огляди. Звертає увагу суду і на те, що дії відповідача щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків є наслідком її винної та навмисної поведінки. Відповідач мала можливість брати учать у вихованні або, принаймні, в утриманні своєї дитини, однак мати не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, належного утримання, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Факт ухилення відповідачем від своїх батьківських обов`язків у своїх письмових поясненнях підтверджують і мешканці сусідніх, з місцем проживання дитини та батька, дому, а також бабуся дитини. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даною позовною заявою за правилами загального позовного провадження та доручено органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради в судове засідання надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Додатково позивач в судовому засіданні пояснив, що приблизно 1,5 року матір не бере участі у житті дитини, аліменти не сплачує та навіть коли вони жили разом вона не правильно лікувала дитину, якось гуляючи з дитиною вона залишила її одну. Одного дня вона подзвонила йому та повідомила, що йде із сім`ї, причини не пояснила. Потім вони оформили договір про утримання дитини. Таким чином, з травня 2022 року відповідач з дитиною не бачиться та на дзвінки позивача відповідач не відповідає. Також позивач вказав, що мотивом для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини слугує те, що він не хоче, щоб відповідач брала участь у житті дитини. Проте в подальшому позивач змінив свої пояснення в частині того, що з травня 2022 року відповідач не бачилася з дитиною, підлаштовуючись під пояснення представника третьої особи органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради Волошенюк Г.А. в судовому засіданні, а саме вказав, що останній раз відповідач бачилася з дитиною влітку 2023 року, він залишив дитину з відповідачем погуляти, в той час коли поруч був по роботі. Позивач відмітив, що після спілкування дитини з матір`ю, дитина грубо з ним спілкувалася. Відповідач належним чином та завчасно сповіщена про дату і час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду позивача та представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Представник третьої особи органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради Проскуріна Є.К. підтримала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача та просила позов задовольнити. Додатково представник третьої особи Проскуріна Є.К. в судовому засіданні пояснила, що складаючи висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав комісією було досліджено лише письмову згоду матері, у дитини про матір вони нічого не запитували, у сусідів також не з`ясовували з ким проживає дитина. Також вказала, що на комісії була присутня поліція, яка поганих характеристик щодо відповідача не повідомила. Представник третьої особи органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради Волошенюк Г.А. просила ухвалити рішення на розсуд суду. Також представник третьої особи [PERSON] повідомила, що представники органу опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради виходили за місцем проживання матері, але вдома її не застали, сусідка [PERSON] повідомила, що відповідач знаходиться на роботі, позитивно охарактеризувала її та повідомила, що останній раз бачила відповідача зі своєю дитиною влітку 2023 року, дитина була задоволена, їла морозиво. Суд, вислухавши позивача, представника позивача [PERSON] , представників третіх осіб Волошенюк Г.С. та Проскуріну Є.К. , дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Відповідачі є батьками дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Актом обстеження умов проживання від 07 травня 2022 року, складеного уповноваженими особами управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , проживають позивач, дитина [PERSON] , 2017 року народження, та бабуся [PERSON] , 1957 року народження, створені задовільні умови для повноцінного розвитку, навчання та виховання дитини, у дитини є місце для розвитку та відпочинку (а.с.19-20). 21 травня 2022 року сторони уклали нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання, відповідно до якого сторони домовилися, що син [PERSON] , [INFO] , буде проживати з батьком, а також погоджено порядок спілкування дитини з матір`ю. Також даним договором визначено, що матір дитини зобов`язана сплачувати батькові кошти на утримання в сумі 2000 грн до досягнення дитиною повноліття (а.с.17-18). Також позивачем надано суду копії письмових свідчень [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 27 квітня 2023 року, які зводяться до того, що дитина проживає з батьком, матір дитини участі у житті дитини не приймає (а.с.28-31). 03 травня 2023 року відповідачем складено нотаріально посвідчено заяву за місцем вимоги, відповідно до якої вона дає згоду та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав на її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , а також просить розглянути справу з приводу позбавлення її батьківських прав на [PERSON] без її участі (а.с.32). З відповіді КНП «ДЦПМСД №9» ДМР від 05 травня 2023 року стосовно сторін у справі та їх дитини встановлено, що 20 липня 2018 року родина уклала декларацію із сімейним лікарем [PERSON] та за потребою до лікаря зверталися обоє батьків. Дитина здорова, на диспансерному обліку не перебуває. Батько вчасно звертався на прийом, ретельно виконував всі рекомендації та призначення лікаря, батько завжди за першою вимогою приходить на прийом з дитиною на профілактичні огляди та щеплення. Матір останній раз зверталася у квітні 2020 року (а.с.21-22). Згідно висновку Органу опіки та піклування від 19 липня 2023 року, позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини є доцільним (а.с.55-57). Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 10 жовтня 2023 року, складеного уповноваженими особами відділу захисту прав управління-служби у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради за місцем проживання відповідача, на момент виходу нікого не було вдома, двері тамбура закриті, потрапити до квартири не можливо (а.с.87). Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 20 жовтня 2023 року, складеного уповноваженими особами відділу захисту прав управління-служби у справах Центральної адміністрації Дніпровської міської ради за місцем проживання відповідача, на момент виходу нікого не було вдома. Бесіда відбулася з мешканкою квартири [ADDRESS] [PERSON] , 1957 року народження, яка повідомила, що відповідач знаходиться на роботі (а.с.86). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини другої статті 150 цього ж кодексу, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За пунктом другим частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Однак в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ті обставини, що відповідач не піклується про здоров`я дитини [PERSON] , [INFO] , його фізичний, духовний та моральний розвиток тощо та відповідно не знайшов свого підтвердження факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а доводи позивача та його представника з приводу того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та дитина їй не потрібна не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні вказав, що бажає, щоб відповідача позбавили батьківських прав щодо дитини, оскільки не хоче, щоб відповідач брала участь у житті дитини. Проте, така позиція позивача не свідчить про дотримання якнайкращих інтересів дитини та не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Сам факт наявності нотаріально посвідченої заяви від імені відповідача також не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини. Та обставина, що відповідач останній раз зверталася до сімейного лікаря з приводу стану здоров`я дитини у квітні 2020 року, а позивач завжди за першою вимогою вчасно звертається на прийом до сімейного лікаря, ретельно виконує всі рекомендації та призначення лікаря не є доказом того, що відповідач не піклується про здоров`я дитини, а враховуючи, що сторони з весни 2022 року не проживають разом, є наслідком того, що дитина проживає з позивачем та останній проти того, щоб відповідач брала участь у житті дитини (а.с.21-22). Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у позові, позивачем у справі суду не надано. Всі доводи зводяться лише до визнання відповідачем позову, про що нею складено відповідну нотаріально посвідчену заяву. Надані суду копії письмових свідчень [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 27 квітня 2023 року не можуть бути враховані судом як докази на підтвердження підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки клопотання про допит таких осіб в якості свідків в судовому засіданні не заявлялося, а тому суд позбавлений можливості пересвідчитися чи дійсно вказаним особам відомі обставини, які мають значення для справи (а.с.28-31). Частиною другою статті 90 ЦПК України визначено, що за відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Судом неодноразово і в підготовчому засіданні, і в судовому засіданні під час розгляду справи по суті роз`яснювалося позивачу та його представнику [PERSON] можливість заявити клопотання про допит в судовому засіданні свідків на підтвердження обставин, викладених у позові, але позивач та представник позивача своїми процесуальними правами розпорядилися на власний розсуд та категорично відмовилися від допиту в судовому засіданні будь-яких свідків. Також в судовому засіданні позивачу та його представнику [PERSON] було роз`яснено можливість заявити клопотання про допит в якості свідка [PERSON] , котра позитивно охарактеризувала відповідача та обізнана щодо спілкування відповідача з дитиною, про яку повідомила представник третьої особи Волошенюк Г.С . Однак проти допиту такого свідка позивач та представник позивача [PERSON] також категорично заперечували. Частиною шостою статті 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 19 липня 2023 року за №5/5-283 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини судом до уваги не приймається, оскільки такий висновок є формальним (а.с.55-57). Так орган опіки та піклування в даному висновку від 19 липня 2023 року посилається лише на ту обставину, що відповідач написала нотаріально засвідчену заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] . Таким чином, подаючи до суду такий висновок органом опіки та піклування не були встановлені причина та мотиви відмови відповідача від батьківських прав, можливість і здатність відповідача здійснювати батьківські обов`язки належним чином, не надана оцінка особі відповідача, її характеру, наявність чи відсутність взаємозв`язків між матір`ю та дитиною, причин, з яких вони можливо були втрачені. Орган опіки та піклування, складаючи висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав від 19 липня 2023 року, користувався лише даними, повідомленими позивачем у справі. Також, судовому засіданні встановлено, що орган опіки та піклування не опитував сусідів позивача з метою встановити з ким в дійсності проживає дитина та чи відвідує матір дитину, не встановив думку дитини при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Судом під час підготовчого засідання, а також додатково під час судового засідання під час розгляду справи по суті було роз`яснено позивачу та його представнику про необхідність забезпечити до суду явку дитини з метою виконання вимог статті 171 СК України. Однак позивач та його представник [PERSON] категорично заперечували проти встановлення думки дитини з приводу позбавлення відповідача батьківських прав. Як на підставу своїх заперечень вказували на те, що не хочуть, щоб дитина зазнала стресу, оскільки має вади здоров`я та надали суду копію виписки про новонародженого та довідку КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради від 31 жовтня 2023 року (а.с.79-80,83-85). Однак жодної актуальної медичної довідки щодо стану здоров`я дитини, з якої можливо було б встановити неможливість (медичні протипоказання) вислухати дитину в судовому засіданні суду не надано. Разом з цим, судом враховується, що увідповіді КНП «ДЦПМСД №9» ДМР від 05 травня 2023 року вказано, що дитина здорова, на диспансерному обліку не перебуває (а.с.21-22). З довідки КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради від 31 жовтня 2023 року вбачається, що дитину лише небажано опитувати в суді, оскільки воно може привести до ретравматизації хлопчика, але протипоказання такі в довідці відсутні. Разом з цим, зі змісту вказаної довідки встановлено, що позивач дозволив практичному психологу та соціальному педагогу КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради з`ясувати у дитини ті самі питання, котрі підлягали б з`ясуванню у суді також в присутності психолога, педагога та представника органу опіки та піклування. Такі дії позивача та представника позивача свідчать про активне перешкоджання у тому, щоб суд з`ясував думку дитини, що прямо суперечить нормам статті 171 Сімейного кодексу України за відсутності об`єктивних перешкод для цього. Так в довідці КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» від 31 жовтня 2023 року №69, зокрема, зазначено, що в ході діагностичного інтерв`ю [PERSON] на запитання фахівця розказує наступне: «Сейчас живу с папой и бабушкой. Мама ушла и одежду свою забрала. Сейчас мама живет очень далеко. Когда-то давно приезжала за батареей, потому что ей было холодно, она мне сказала, что болеет, поэтому я ней пока не поеду. Когда мама с нами жила, она почему-то кушать не готовила, бабушка вкусно готовит кушать. Папа строгий, любит порядок, проверяет уроки. Папа мне рассказывал, что моя учительница меня хвалит. Помню, как мама, когда жила с нами, била меня тапком и обзывалась. Она было то добрая, то злая» (а.с.83-85). Проте такі відповіді дитини на запитання фахівців, що викладені у вказаній довідці, судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі відомості є показаннями з чужих слів, а як вже встановив суд, об`єктивні підстави неможливості вислухати дитину при вирішенні в суді спору про позбавлення батьківських прав відсутні. Таким чином, судом не встановлено факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жодних належних та допустимих доказів позивачем суду не надано. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі N 461/7387/16-ц (провадження N 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі N 686/16892/20 (провадження N 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі N 357/12295/18 (провадження N 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Також суд звертає увагу, що навіть те, що внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав, позивач отримає право на відстрочку від мобілізації, не може бути протиставлено перериванню судом юридичного зв`язку між дитиною та її матір`ю. З огляду на викладене, враховуючи найкращі інтереси дитини, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed