Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

12.09.2018 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.03.2010 року в сумі 114 133 грн 83 коп., посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань. 25 листопада 2019 року по справі ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги АТ "КБ" Приватбанк" задоволено в повному обсязі, стягнуто з [PERSON] на користь позивача суму заборгованості за договором № б/н від 18.03.2010 року в розмірі 114 133 гривень 83 копійки та суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 1 762 гривень 00 копійок, 28 серпня 2021 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2019 року, яка прийнята до розгляду суддею Прачук О.В. Ухвалою суду від 19 жовтня 2021 року заочне рішення суду від 25 листопада 2019 року скасоване та призначено справу до розгляду у спрощеному позовному провадженні. 05 листопада 2021 року до суду надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення від представника АТ КБ «Приватбанк», в якому представник позивача просив відмовити у задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення, мотивуючи тим, що вимоги позивача відповідають вимогам закону, визначені умовами договору та подані в межах позовної давності. Крім того зазначає, що відповідач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, затверджених наказом банку від 06.03.2010 року, відповідно до копії анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку від 18.03.2010 року. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідач в судове засідання також не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення справи не надала. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Так, з матеріалів справи вбачається, що 18.03.2010 року позивач та відповідач шляхом підписання Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування уклали кредитний договір, у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Довідки про умови кредитування Банк нараховує: відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік; штраф при порушенні строків платежів за будь-яким грошовим зобов`язанням, передбаченим договором, більш ніж на 30 днів (500 грн +5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісії); пеню за несвоєчасне погашення заборгованості (а.с.11,12). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати відсотків. Внаслідок вищевказаного станом на 04.06.2018 року утворилася заборгованість в сумі 114 133 грн. 83 к., з якої 5 590 грн. 26 к. - тіло кредиту, 108 543 грн. 57 к. - відсотки за користування кредитом за період з 18.03.2010 року по 31.10.2017 року, що підтверджується розрахунком. (а.с.6-9) З наданого позивачем розрахунку та первинного документу - банківської виписки по рахунках відповідача вбачається, що відповідач належним чином не виконувала своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту, що дає підстави для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 5 590 грн 26 коп. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 108 543 грн. 57 коп., суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. Згідно з частиною першою ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили річну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк, що відповідає строку дії картки - до останнього дня квітня 2017 року, який підтверджений довідкою, яка додана до відзиву. (а.с.110) Відтак, у межах строку кредитування до 31.04.2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. По закінченню цього строку, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Виходячи з наведених норм, нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору (30.04.2017) припинилося, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам за період з 01.05.2016 року по 31.10.2017 року є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Отже, сума заборгованості по процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 68077 грн 28 коп. Щодо доводів відповідача про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є Умови та правила надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. (п. 1.1.7.31 Умов) Даючи оцінку таким доводам суд виходить із того, що згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За таких обставин, виходячи з правового аналізу частин 1, 2 статті 207, частин 1 статті 259 ЦК України, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом також і наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи Анкету позичальника, а також те, що Умови та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання Анкети позичальника, або в подальшому такі Умови та правила надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У підписаних відповідачем Анкеті-заяві позичальника та Довідці про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 01 липня 2015 року 6 - 757 цс15. Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто ст. 257 ЦК України. При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст. 253, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14. З інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримала дві картки, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня квітня 2017 року. Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором АТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 12.09.2018 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 73 667,54 грн, що складається з: 5 590,26 грн - заборгованості за кредитом, 68 077,28 грн - заборгованості за відсотками. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог (64,5 %).

Outcome: partial