Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням ? будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом про реєстрацію права власності. Позивач стверджує, що відповідач є сином його колишньої співмешканки, яка попросила прописати сина для отримання паспорту, але він ніколи не проживав за вказаною адресою. [PERSON] , як власник житла, змушений звернутися за захистом своїх прав, оскільки відповідач створює йому перешкоди і позбавляє можливості використовувати об`єкт права власності, зокрема, продати житловий будинок. Окрім того, позивач самостійно сплачує комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача, при тому, що останній в оплаті вказаних послуг участь не приймає. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 квітня 2023 року відкрито провадження у справі №536/533/23 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі №536/533/23 та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] всудове засідання не з`явився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлений належним чином ? засобами рекомендованого повідомлення поштового зв`язку, а також шляхом публікації оголошення на веб-сайті Кременчуцького районного суду Полтавської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. При цьому, відповідач не повідомив причини неявки, до суду не звертався із заявою про відкладення розгляду справи. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надав, тому відповідно до частини 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких підстав, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів у справі. Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданим 03 березня 2006 року державним нотаріусом Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори Горбенко Л. В. громадянин [PERSON] є спадкоємцем житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10261876 від 31 березня 2006 року [PERSON] належить на праві приватної власності будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акта про не проживання за місцем реєстрації, складеного за підписом голови домогосподарства [PERSON] , депутата виборчого округу Ільєвської Л. Т., старости/заступника сільського голови Ільєвського В. О., зі слів свідків [PERSON] , [PERSON] , громадянин [PERSON] з 09 квітня 2014 року за аресою: [ADDRESS] , не проживає. Отже, відповідач не проживає за місцем реєстрації, а тому такими діями порушує право позивача щодо вільного користування та розпорядження належним йому майном. Таким чином, предмет спору становить вимога позивача про позбавлення відповідача права користування житловим будинком, вказуючи на те, що відповідач, не будучи членом сім`ї позивача, не маючи договірних відносин із позивачем як власником квартири щодо права користування таким, зареєстрований за адресою спірного будинку, не виявляє будь-якого інтересу, не несе тягар утримання житла та порушує право позивача, як власника нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним на праві власності майном. Позивач звернувся до Виконавчого комітету Піщанської сільської ради з метою зняття з реєстрації відповідача, але йому відмовили листом №02-24/481 від 13 березня 2023 року, оскільки відповідно до підпункту 3 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що є додатком №2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487 призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні не змінювати місце проживання з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 386 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Між тим, положеннями статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі №209/2642/18 зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до положень частини 1, 5 статті 403, частини 2 статті 406 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Так, Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року у справі №734/387/15-ц зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 Цивільного кодексу України». З огляду на викладене, ураховуючи, що відповідач ніколи не проживав у житловому будинку за місцем реєстрації, не являється членом сім`ї позивача, обов`язків щодо утримання житла не виконує, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1073,60 грн.

Outcome: approved