Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання дітей з матір`ю, обґрунтовуючи його тим, що 28.11.2008 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Під час шлюбу народилися діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося. Через поведінку відповідача, яка була небезпечною для життя та здоров`я дітей, в жовтні 2019 року, позивач була змушена разом з дітьми залишити місце спільного проживання і переїхати до батьків. З початку роздільного проживання з відповідачем, малолітні доньки [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , проживають з позивачем за адресою: . [ADDRESS] . У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, позивач разом з доньками виїхали до Німеччини, де отримали тимчасовий захист та знаходяться тепер, тож на сьогодні дітям безпечніше залишатись з матір`ю у Німеччині у стійкому та безпечному середовищі. Тому, позивач просила суд визначити місце проживання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошиського районного суду Київської області від 29.11.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У січні 2022 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив суд визначити місце проживання [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з батьком. Свій позов обґрунтовує тим, що він створив дітям належні умови проживання, виховання та їхнього розвитку за місцем їхнього проживання за адресою: [ADDRESS] . Крім того, посилається на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.11.2021 р. у справі № 369/8288/20, яким визначено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з доньками. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 06.07.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] про визначення місця проживання дітей з батьком до спільного розгляду з первісним позовом. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити. 14 серпня 2023 року представник [PERSON] - адвокат Діхтяренко О.М. подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву та просила а в задоволенні зустрічної позовної заяви відмовити. У відзиві пояснила, що переїзд матері [PERSON] з дітьми з місця постійного проживання був спричинений поведінкою батька [PERSON] , який застосовував до дружини та дітей фізичне та психологічне насилля. Зазначила, що у 2014 році у зв`язку з незадовільним психічним станом [PERSON] було направлено на стаціонарне лікування до психоневрологічного диспансеру м. Вінниця. Діти у присутності батька вели себе занепокоєно, ночами просиналися, кричали та знаходилися у стресовому стані. Так, відповідно до висновку дослідження психоемоційного стану доньки [PERSON] , наданої психологом [PERSON] 05 листопад 2020 року, дитина має великий страх до батька, гіперчутлива до буд-яких проявів насилля, пам`ятає всі випадки насилля, які траплялися у минулому з батьком, у теперішньому часі образ батька для дитини постав як небезпечний та не стійкий. Зазначила, що посилання [PERSON] у зустрічному позові , що [PERSON] та [PERSON] його єдині діти є неправдивою інформацією, оскільки він має ще одну дитину, народжену від іншої жінки. Також, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що батьком не обґрунтовано які саме кращі умови проживання, виховання та утримання він може забезпечити дітям, ні забезпечує матір. В судове засідання відповідач (позивач за зустрічним позовом) не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, до суду направила лист про розгляд справи у відсутність представника, а також надала суду висновок про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] . У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Так, КЦС ВС у Постанові від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) роз`яснив, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, Якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позову [PERSON] та відмову в задоволені зустрічного позову [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що 28.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 3308, прізвище дружини після реєстрації шлюбу було змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого 28.11.2008 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. 02.09.2020 року Рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін народилися доньки: [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 24.02.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві; та [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 20.04.2017 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. Судом встановлено, що малолітні [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проживали за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира належить на праві власності як і матері, так і батьку дітей, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 23 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Фоліс І.А. зареєстрованому в реєстрі за № 754. Переїзд позивачки та дітей з місця постійного проживання, був спричинений застосуванням до дружини та дітей фізичного і психологічного насильства. З жовтня 2019 року, позивач разом малолітніми доньками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , проживали з позивачем за адресою: . [ADDRESS] . На даний час малолітні [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проживають разом із матір`ю в Німеччині, де отримали тимчасовий захист та знаходяться стійкому та безпечному середовищі, про що зазначає сама позивачка у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідно до висновку дослідження психоемоційного стану малолітньої [PERSON] , наданої психологом [PERSON] 05.11.2020 р., дитина має великий страх до батька, гіперчутлива до будь-яких проявів насилля, пам`ятає всі випадки насилля, які траплялися у минулому з батьком і у теперішньому часі образ батька для дитини постав як небезпечний та не стійкий. З матеріалів справи вбачається, що діти тривалий час проживають з матір`ю [PERSON] , звикли до умов проживання, місця проживання та до того, що мати доглядає, займається з ними, у зв`язку з чим тривала розлука з нею, а також не проживання разом з нею може призвести до емоційного травмування дітей. У разі зміни на даний час дітьми умов життя, оточення та місця проживання призведе до порушення їх прав та не буде відповідати волевиявленню та інтересам дітей. Стаття 19 СК України, передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Святошинська районна в місті Киві державна адміністрація (орган опіки та піклування) власним висновком №007-40 від 18 лютого 2022 року, підтвердила доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з матір`ю [PERSON] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дітей разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дітей спільно не проживають, право визначати місце проживання дітей залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дітей, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Судом встановлено, що [PERSON] має стабільний дохід, створила належні умови для проживання дітей, піклується про їх фізичний, духовний і моральний розвиток, виховує дітей у атмосфері турботи та любові. З огляду на такий підхід, а саме що на даний час саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку своїх малолітніх доньок: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , у звичній для них обстановці, суд вважає, що на даний час визначення місця проживання дітей разом із матір`ю буде більш доцільним та буде найбільше відповідати інтересам дітей, сприяти їх нормальному гармонійному розвитку. Судом враховано позицію [PERSON] , що він має постійний дохід, проходить тренінги з психології, не вживає наркотичних засобів, однак суд звертає увагу, що такі обставини не є самостійною підставою для визначення місця проживання дітей з батьком. [PERSON] не обґрунтовано, які саме кращі умови проживання, виховання та утримання він може забезпечити дітям, ніж забезпечує матір. Матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування щодо доцільностівизначення місця проживання дітей за місцем поживання матері батька. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення матір`ю належних умов для проживання, виховання та забезпечення дітей, виходячи в першу чергу з інтересів дітей, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю, крім того, діти мають проживати з одним із батьків, зважаючи на те, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дітей з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Суд звертає увагу, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька права брати участь у вихованні дітей, їх утриманні, а також можливості спілкуватися з ними на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.11.2021 р. у справі № 369/8288/20, яким визначено порядок участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з доньками. Окрім того, щодо розподілу судових витрат між сторонами за розгляд справи у суді першої інстанції суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1)у разі задоволення позову - на відповідача. 2)у разі відмови в позові - на позивача. Положення частини 1 та 2 статті 137 ЦПК України вказують, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Отже, ураховуючи, що судом задоволено позов [PERSON] , витрати позивача, пов`язані з правничою допомогою адвоката у суді, підлягають стягненню з [PERSON] . Так, у заяві про відшкодування витрат на правову допомогу представник позивача [PERSON] просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу на суму 20 000 грн. 00 коп. Посилається на те, що представництво інтересів [PERSON] у даній справі здійснює адвокат Діхтяренко О.М. на підставі Договору про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року. Вартість гонорару адвоката за надання юридичних послуг, визначених в п. 1 додаткової угоди №1 до Договору про надання правової допомоги від 17 липня 2023 року становить 20 000 грн, яка сплачена позивачем у день складення цієї додаткової угоди. В матеріалах справи не містяться заперечення [PERSON] щодо стягнення витрат на правничу допомогу. Суд, дослідивши зміст заяви представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу та матеріали справи, дійшов висновку про задоволення такої заяви у повному обсязі. Так, у відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому в постанові від 27 червня 2018 року у справі №8261216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Клопотання відповідача [PERSON] щодо неспівмірності розміру витрат на правову допомогу в матеріалах справи відсутні, а відтак, вимоги заявника про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved