Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя. Позивач зазначив, що з 1999 року по 2021 рік він проживав з [PERSON] однією сім`єю. Під час проживання однією сім`єю у позивача та відповідача народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спочатку сім`я проживала в квартирі, належній батькам позивача по [ADDRESS] , потім в 2008 році переїхала в будинок [ADDRESS] , який вони збудували. Позивач зазначає, що під час спільного проживання вони з відповідачем придбали земельну ділянку по [ADDRESS] , яку за договором дарування оформили на відповідача. На вказаній земельній ділянці позивач разом з дружиною, [PERSON] заснували спільний бізнес та збудували Готельно-банний комплекс «Орхідея», від якого мають прибуток. Крім того, в 1996 році сторони придбали транспортний засіб - автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 1996 року випуску, який оформили на позивача та який в подальшому був проданий. Сімейні відносини у позивача та відповідача не склалися та в 2021 році сторони припинили шлюбні відносини, при цьому самостійно визначили місце проживання неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] разом з батьком та дочки- [PERSON] з матір`ю. Посилаючись на те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку поділити спільне майно, придбане за час спільного проживання однією сім`єю, позивач просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1999 року по теперішній час; визнати сумісною власністю подружжя рухоме та нерухоме майно, а саме: - нерухоме майно у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, кадастровий номер: 3221482000:06:009:0001; транспортний засіб TOYOTA LAND CRUISER 1996 року випуску; припинити право власності [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме на: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку, кадастровий номер 3221482000:06:009:001; транспортний засіб TOYOTA LAND CRUISER 1996 року випуску. В подальшому позивач подав заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині поділу майна подружжя - земельної ділянки з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001 площею 2, 1857 га, розташовану у Васильківському районі Київської області залишено без розгляду. Крім того позивач відмовився від позовних вимог в частині поділу майна, набутого за час проживання в фактичних шлюбних відносинах - автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 1996 року випуску. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2023 року закрито провадження у справі в частині поділу майна - автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 1996 року випуску. Відповідачка, [PERSON] надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позов в частині поділу майна не визнає, просила відмовити у його задоволенні. У відзиві на позов зазначила, що на режим майна, а саме земельної ділянки по [ADDRESS] поширювалися норми Кодексу про шлюб та сім`ю. Відповідно до ст. 24 КпШС, які діяли на момент укладення вказаного договору дарування земельної ділянки по [ADDRESS] , майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Відповідач зазначає, що земельна ділянка була отримана [PERSON] в дар 26.11.2002 року до початку спільного проживання з [PERSON] , не може бути їхньою спільною сумісною власністю, а тому позов в частині визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за [PERSON] задоволенню не підлягає. Що стосується позовних вимог щодо припинення права власності [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки по [ADDRESS] , то підстави припинення права власності земельної ділянки визначені ст. 356 ЦК України, на які позивач не посилається, а тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Відповідач вважає, що в частині позовних вимог щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину садового будинку [ADDRESS] слід відмовити, оскільки він збудований на земельній ділянці, належній відповідачу на праві особистої приватної власності, був збудований за її власні кошти, які вона отримала від продажу її частки у чотирикімнатній квартирі та від здійснення підприємницької діяльності, оскільки працювала, як фізична особа-підприємець, не був збудований внаслідок спільної праці членів сім`ї. Стосовно позовної вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 1996 року випуску, то за час спільного проживання вказаний автомобіль не придбавався, не є спільною сумісною власністю, а тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001 площею 2, 1857 га, розташовану у Васильківському районі Київської області та її поділ, яка належить на праві власності [PERSON] , то відповідач позов в цій частині визнає та вважає, що суд має відступити від рівності часток при поділі цієї земельної ділянки, визнати за нею право власності на 1/2 частини, за позивачем на 1/2 частину . Відповідач також зазначає, що позивач приховав придбання іншого спільного майна - автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] , який оформили на позивача та який в подальшому позивач відчужив на користь третьої особи. [PERSON] не заперечує факт проживання однією сім`єю з [PERSON] та народження спільних дітей, проте вказує, що однією сім`єю вони проживали з 2006 року по 2021 рік. Відповідач зазначає, що [PERSON] приховав від неї та суду наявність банківського вкладу на своє ім`я у АТ КБ «ПриватБанк», зробленого під час проживання однією сім`єю позивача та відповідача. З урахуванням зазначених обставин, відповідач [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з березня 2006 року по лютий 2021 року; визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] ; визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: - Земельну ділянку з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001 площею 2, 1857 га, розташовану у Васильківському районі Київської області; - Автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] ; - Грошові кошти у сумі 288 920, 20 грн, які були розміщені [PERSON] в якості банківського вкладу на банківському рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» ( ідентифікатор рахунку [NUMBER] ); - Визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на : 1/2 частину автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] ; 1/2 частину грошових вкладів, розміщених на банківському рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» ( ідентифікатор рахунку [NUMBER] ); 3/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001; - Визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на : 1/2 частину автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] ;1/2 частину грошових вкладів, розміщених на банківському рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» ( ідентифікатор рахунку [NUMBER] ); 1/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001. - Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним. Під час розгляду справи зустрічний позивач подала заяву про зміну предмету позову, в якому просила: - Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з березня 2006 року по лютий 2021 року; - визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] ; Визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: - Земельну ділянку з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001 площею 2, 1857 га, розташовану у Васильківському районі Київської області; - Автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] ; - Грошові кошти у сумі 288 920, 20 грн, які були розміщені [PERSON] в якості банківського вкладу на банківському рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» ( ідентифікатор рахунку [NUMBER] ); В порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: -3/4 частини земельної ділянки з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001; - 1'/2 частину грошових вкладів, розміщених на банківському рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» ( ідентифікатор рахунку [NUMBER] ) у сумі 144 460, 10 грн; - Визнати за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на : 1/2 частину автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] ; 1/2 частину грошових вкладів, розміщених на банківському рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» ( ідентифікатор рахунку [NUMBER] ); - Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] в сумі 700655, 00 грн замість її частки у праві спільної сумісної власності на даний транспортний засіб; - в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на: - 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001; - Автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] ; - 1/2 частину грошових вкладів, розміщених на банківському рахунку [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» ( ідентифікатор рахунку [NUMBER] ); - Стягнути з [PERSON] на свою користь судові витрати. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року прийнято до розгляду заяву представника зустрічного позивача про зміну предмету позову у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права особистої приватної власності, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Зустрічний відповідач надав відзив на зустрічний позов [PERSON] та заперечення на заяву про зміну предмету позову. Зазначив, що змінені позовні вимоги сторона не визнає, вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в Консультації з оцінки майна щодо визначення вартості автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, наданої зустрічним позивачем було невірно проведено оцінку автомобіля: вказаний автомобіль на огляд оцінювачу не надавався; за відсутності фізичного огляду автомобіля оцінювачем технічний стан об`єкта розгляду в Консультації прийнято на основі інформації, наданої [PERSON] крім того викликає сумнів визначення перемінної К -коефіцієнт ринку регіону, оскільки незрозуміло для якого регіону взято даний коефіцієнт та чому його величина дорівнює 1,0. Зустрічний відповідач вважає, що належним підтвердженням оцінки вартості спірного майна при розгляді судом цивільної справи має бути відповідна практична діяльність експерта з оцінки такого майна, як це визначено у п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», а не консультативна діяльність. Крім того, земельна ділянка з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001 є особистою приватною власністю, яка була передана [PERSON] у власність державою шляхом здійснення приватизації. Вклади на рахунках [PERSON] також є особистою приватною власністю, а тому зустрічний відповідач просить залишити без задоволення зустрічний позов в повному обсязі. Заслухавши думку позивача, його представників, представника відповідача, дослідивши письмові докази, пояснення свідків, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що починаючи з 1999 року по лютий 2021 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом в квартирі батьків позивача за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується показами позивача: [PERSON] допитаного в судовому засіданні в якості свідка, а також показами інших свідків. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 1997 року він займався бізнесом, а саме реалізацією продуктів харчування, у тому числі оптовою продажом цукру. [PERSON] товаришував з [PERSON] , який доводиться батьком відповідачці. З відповідачкою у них виникли романтичні відносини, та коли їй виповнилося 18 років, вона переїхала до проживати в квартиру батьків позивача, в якій він також проживав. [PERSON] займався реалізацією цукру та інших продуктів харчування, у нього був склад харчових продуктів в районі Відрадного ( Святошинський район) у м. Києві, який після придбання земельної ділянки [ADDRESS] переніс в недобудований перший поверх будинку на вказаній вище земельній ділянці. Свідок [PERSON] зазначив, що відповідачка допомагала йому в реалізації продуктів харчування, заробітну плату їй не платив, оскільки вони з 1999 року разом проживали. Що стосується оформлення договору дарування земельної ділянки [ADDRESS] на відповідача, то ця земельна ділянка належала його товаришу, [PERSON] , якому [PERSON] сплатив за неї 4000, 0 дол США, після чого26.11.2002 року оформили за договором дарування на ім`я [PERSON] . Після оформлення договору дарування земельної ділянки, позивач розпочав на ній будівництво житлового будинку, та збудувавши перший поверх використовував його під зберігання продуктів харчування. Згодом [PERSON] за рахунок коштів, отриманих від реалізації продуктів харчування, побудував на земельній ділянці [ADDRESS] готельно-банний комплекс. Пояснює, що на будівництво цього комплексу йому давали кредит 200 000, 0 дол США, проте банк його ставив його в невигідне становище, він від кредиту відмовився та продав належну йому на праві власності квартиру в районі Відрадного м. Київ за 72 000 дол США, гроші від продажу якої вклав в будівництво комплексу. В 2006 році у позивача з відповідачем народився син та в 2008 році вони разом з відповідачем дитиною переїхали проживати в будинок [ADDRESS] . В 2013 році у [PERSON] та [PERSON] народилася дочка. Готельно-банний комплекс почав давати дохід та за кошти, отримані від доходу [PERSON] в 2021 році добудував комплекс, площа якого на час закінчення будівництва склала 700 кв.м. В 2020 році свідок помітив, що почали пропадати кошти, після чого його дружина винайняла квартиру та почала проживати окремо. Свідок зазначив, що на будівництво всього комплексу він вклав 650 000, 0 дол США, з них особистих - 250 000, 0 дол США, решта коштів, витрачених на будівництво комплексу, були отримані від прибутку цього бізнесу. Допита в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] суду пояснила, що її батько товаришував з [PERSON] , бо знайомі дуже давно. Батьки свідка в 1990-х роках займалися бізнесом: робили ремонти в квартирах, торгували продуктами харчування. Коли свідку виповнилося 18 років, вона почала допомагати батькам займатися бізнесом, а саме-оптовим продажом цукру. Проживала свідок у своїх батьків по [ADDRESS] , приходила в гості до [PERSON] , який також проживав з батьками по [ADDRESS] , доглядала за його старенькою матір`ю. Свідок стверджує, що з 2005 року вона почала проживати разом з [PERSON] по [ADDRESS] , бо завагітніла. Що стосується спірної земельної ділянки [ADDRESS] , то вона отримала її в дар від знайомого [PERSON] в 2002 році. На цій земельній ділянці нічого не було, вони з матір`ю збували на ній складське приміщення під зберігання товару. В подальшому будинок на [ADDRESS] будувала сама, допомагала будувати будинок її матір та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на збудований будинок отримала в 2005 році. Наразі свідок разом з дочкою проживають в будинку [ADDRESS] , а [PERSON] з сином по [ADDRESS] . Свідок продовжує займатися бізнесом. Вказує, що всю виручку від бізнесу забирав [PERSON] , вона доступу до спільних коштів, зароблених від бізнесу не мала, всі автомобілі були придбані на ім`я [PERSON] . Стосовно банківських рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] , то їй нічого не відомо, свого рахунку в банківській установі вона не має. В березні 2021 року сторони припинили шлюбні відносини. Свідок [PERSON] суд пояснила, що з 2000 року вона та її чоловік знайомі з [PERSON] та [PERSON] , стверджує, що на той час вони вже разом проживали, вели спільне господарство. [PERSON] займався оптовим продажом цукру, [PERSON] йому допомагала. В 2001 році їхні сім`ї разом їздили відпочивати в Крим. Свідку також відомо, що [PERSON] шукав земельну ділянку в Києві для будівництва готельного комплексу. Він придбав земельну ділянку в м. Києві поблизу кладовища у знайомого [PERSON] , за яку сплатив більше 3000, 0 тис дол США. На кого була оформлена ділянка, свідок не знає. Вкладав кошти в будівництво комплексу та займався будівництвом [PERSON] , переговори по бізнесу вів також він, [PERSON] йому лише допомагала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знайомий з [PERSON] дуже давно, працювали разом, проводили час разом. З 1997 року [PERSON] почала з`являтися в компанії [PERSON] , а з 1999 року вони почали разом проживати. [PERSON] завжди займався бізнесом, а саме реалізацією продуктів харчування, оптовим продажом цукру. В 1999 році [PERSON] почав шукати земельну ділянку під будівництво бізнесу. Точно не пам`ятає, але приблизно в 2004 році він купив земельну ділянку у свого знайомого та розпочав будівництво комплексу. Всіма справами будівництва займався [PERSON] , в будівництво вкладав власні кошти, які отримував від продажу цукру. [PERSON] на той час була дуже молода, він давав їй можливість розвиватися, оплачував різні курси. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з [PERSON] знайомий з 1997 року. З [PERSON] свідок познайомився в 1999 році, коли вони вже разом проживали. [PERSON] торгував продуктами харчування ( цукор, мука, крупи) Чим займалася в цей час [PERSON] , свідку не відомо. [PERSON] . Грошові кошти з продажу цукру [PERSON] вкладав в будівництво готельного комплексу, яким самостійно керував. Свідку не відомо, чи були у [PERSON] взагалі якісь кошти і чи вкладала вона їх в будівництво комплексу, оскільки питаннями будівництва займався [PERSON] . Свідок підтверджує, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали з 1999 року, оскільки їхні сім`ї в цей період їздили разом відпочивати. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював підприємцем по доставці харчових продуктів. На це [PERSON] виділив йому приблизно 25 000, 0 доларів на розвиток бізнесу, оскільки свідок власних грошей не мав. Так свідок працював з [PERSON] до 2008 року, а в 2008 році [PERSON] знову йому дав вже на будівництво комплексу 25 000, 0 дол США, яким свідок займався. Позивач жив разом з відповідачкою, весь прибуток свідок привозив додому на [ADDRESS] , де проживали [PERSON] та [PERSON] , кошти віддав [PERSON] . Позивач весь час давав свідку грошові кошти на будівництво готелю, прибуток від діяльності готелю вкладалися [PERSON] в його розвиток. Сваідок [PERSON] суду пояснив, що з 2006 року працював у позивача на будівництві готельного комплексу по [ADDRESS] . Свідок клав плитку, робив сходи, проводив всі зварювальні роботи, займався будівництвом барбекю, ставив паркан та ін. Іноді підміняв вантажника з доставки харчових продуктів. Пів року свідок жив в готелі, працював мангальщиком, виконував всі завдання [PERSON] , разом придбавали будівельні матеріали в Епіцентрі. Безпосередньо Крикливий виплачував йому заробітну плату , від [PERSON] ніяких грошей не отримував, чим вона займалася, свідку невідомо. Суд приймає до уваги покази свідків, вважає їх достовірними та такими, що заслуговують на увагу, мають значення для вирішення справи та приходить до висновку, що позивач та відповідач тривалий час - з 1999 року разом проживали, вели спільне господарство, вкладали спільні грошові кошти в будівництво садового ( дачного) будинку [ADDRESS] . Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Після укладення договору дарування земельної ділянки [ADDRESS] на [PERSON] , за час спільного проживання та внаслідок спільної праці, сторони здійснювали будівництво садового (дачного) будинку [ADDRESS] на цій земельній ділянці. Суд приходить до висновку, що спірний садовий будинок створювалося з 2002року, під час проживання позивача та відповідача, які мали взаємні права та обов`язки. Державна реєстрація права власності садового ( дачного) будинку [ADDRESS] відбулася 03.03.2005року, в подальшому у зв`язку зі збільшенням загальної площі будинку державна реєстрація права власності на спірний будинок відбулася 16.06.2021 року, кошти на будівництво якого було витрачено позивачем та відповідачем саме у цей період. Отже, під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивач та відповідач набули у власність будинок, що відповідно до ст. 71 СК України надає підстави для висновку про визнання права спільної сумісної власності на вказаний вище будинок. Та обставина, що площа спірного садового будинку [ADDRESS] істотно збільшилася під час проживання однією сім`єю позивача та відповідача єю завдяки спільній праці та грошових затратах сторін підтверджується інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та матеріалів інвентаризаційної справи садового ( дачного) будинку [ADDRESS] убачається, що за даними інвентаризаційної справи станом на 28.12.2004 року; 28.12.2007 року загальна площа садового будинку складала 466, 5 кв. м, житлова - 179, 0 кв.м. Станом на 03.06.2011 року загальна площа вищевказаного будинку складала 681, 8 кв.м, житлова - 280, 9кв.м. Станом на 16.06.2021 року загальна площа вищевказаного будинку складала 737, 0 кв.м, житлова -139, 6 кв.м. Суд приходить до висновку, що з 1999 року сторони разом проживали, як члени сім`ї, разом працювали та несли грошові витрати. В той же час факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року ( після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю , але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішувалися згідно ст. 17 Закону України «Про власність». Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц ( провадження №61-18588св18). Оскільки вимоги позивача щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 1999 року до 2021 року та ведення ними спільного господарства не грунтується на приписах закону, суд вважає, що позов в цій частині слід задовольнити частково та встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідача з 01.01.2004 року до 01.03.2021 року, оскільки суд вважає цей факт доведеним. Відповідно до ст. 24 КпШС, чинної на час укладення договору дарування земельної ділянки, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Як убачається з матеріалів справи, земельна ділянка [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, оскільки була передана їй у дар. Як було установлено вище, садовий ( дачний) будинок ( готельний комплекс) був збудований позивачем та відповідачем за рахунок спільних коштів та є їх спільною сумісною власністю, а тому за позивачем та відповідачем слід визнати право власності на садовий ( дачний) будинок [ADDRESS] , по 1/2 частині за кожним, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 ( провадження № 14-325цс18). Пункт 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу передбачає, що особистою приватною власністю дружини/чоловіка є майно, набуте нею/ ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Аналогічну правову позицію висловлено в ч. 2 п. 24 постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де, зокрема вказано, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частина 1 ст. 59 СК України встановлює, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. Необхідно відмітити, що майно, що належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку ст. 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється в спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному з подружжя на праві особистої приватної власності. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 541/2734/16-ц (ЄДРСРУ № 81288301). З огляду на наведене слід зазначити, що майно, набуте подружжям за час шлюбу ( проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу), належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Проте, слід зазначити, що земельна ділянка, набута відповідачем в дар, на якій розташований садовий будинок, є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Водночас вимогами статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Вказані висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16). Виходячи з викладеного вище, суд дійшов висновку, що у зв`язку з визнанням за позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності на садовий ( дачний) будинок [ADDRESS] та його поділ в рівних частках, земельна ділянка, розташована під вказаним будинком, яка належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, також підлягає поділу та за позивачем та відповідачем слід визнати право власності на земельну ділянку [ADDRESS] , по 1/2 частині за кожним, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню. Що стоється позовних вимог [PERSON] щодо припинення за відповідачем права власності на 1/2 частину спірного будинку та земельної ділянки, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки до шлюбних відносин, які виникли між позивачем та відповідачем та поділу спільного сумісного майна норма ст. ст.355, 356 ЦК України не підлягає застосуванню. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то суд вважає, що в цій частині вимог позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За приписами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом положень частин 1-3 статті 137 ЦПК України указаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, відповідно до частини 1 статті 42 ЦПК України сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, а саме: позивач і відповідач (ч.1 ст. 48 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З аналізу наведених норм процесуального права слідує, що судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів ч.ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами частин 1 та 2 ст. 141 ЦПК України. Оскільки сума на правову допомогу у розмірі 28 000, 0 грн яку первісний позивач просить стягнути з відповідача не передбачена договором про надання правничої допомоги, позивачем не надано розрахунок суми та не зазначено, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 28 000, 0 грн. Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню частково. Стосовно зустрічних позовних вимог, то суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] до Крикливого також підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як установлено в судовому засіданні, позивач та відповідач, як члени сім`ї спільно проживали з 1999 року, а з 01.01.2004 року по 01.03.2021 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та набули у спільну сумісну власність майно. Та обставина, що [PERSON] народила дитину в 2006 році та з цього часту сторони почали проживати однією сім`єю не знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. Показами свідків, допитаних в судовому засіданні, а також показами [PERSON] , допитаного у судовому засіданні в якості свідка встановлено, що сторони почали разом проживати з 1999 року. Проте факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року ( після набрання чинності СК України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом, без реєстрації шлюбу. Суд вважає доведеним факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідача з 01.01.20004 року, оскільки вказані обставини були предметом дослідження при розгляді первісного позову, а тому зустрічний позов в цій частині підлягає задоволенню частково. Крім того, у сторін народилося двоє дітей: син 2006 року народження та дочка 2013 року народження. Сторони вели спільний бюджет та господарство, набували спільне майно, разом несли тягар утримання майна. В судовому засіданні встановлено, що за час проживання однією сім`єю був придбаний транспортний засіб - автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] ,який за договором купівлі-продажу від 27 травня 2021 року був відчужений [PERSON] на користь третьої особи - [PERSON] без згоди [PERSON] . Як убачається з пояснень позивача та відповідача , вказаний транспортний засіб був ними придбаний в 2019 році за 42 000, 0 дол США, що за курсом НБУ складає 991 200, 0 грн. Вказаний транспортний засіб був придбаний під час проживання однією сім`єю позивача та відповідача, є їх спільною сумісною власністю. В той же час за договором купівлі-продажу вказаний транспортний засіб був відчужений [PERSON] за 300000, 0 грн, що не відповідає середньоринковій вартості та є заниженою . З урахуванням зносу транспортного засобу та виходячи з ринкових цін на автомобіль 2019 року випуску - 700 000 грн , суд вважає , що з зустрічного відповідача на користь зустрічного позивача слід стягнути грошову компенсацію за 1/2 частину автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO 150, 2019 року випуску, чорного кольору, д.н.з [NUMBER] , номер шасі ( кузова) [NUMBER] у сумі 350 000, 0 грн; Суд критично відноситься до Консультації №08-12-22 з оцінки майна, де ФОП [PERSON] була визначена вартість вказаного вище автомобіля - 1 401 310, 00 грн, оскільки транспортний засіб на огляд оцінювачу не надавався, дані щодо середньоринкової вартості автомобіля отримувалися з Бюлетня автотоварознавця. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що поруч з нерухомим та рухомим майном, яке набувалося сторонами під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за договором банківського вкладу в АТ «КБ «Приватбанк» на рахунках [PERSON] від 13.04.2020 року залишок коштів станом на 01 березня 2021 року становив 285 872, 63 грн. Суд вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу. Оскільки грошові кошти містилися на рахунках [PERSON] , суд вважає, що з зустрічного відповідача на користь зустрічного позивача слід стягнути 1/2 частину грошових вкладів - 144 460, 10 грн, а тому зустрічний позов в цій частині підлягає задоволенню. В судовому засіданні також встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого Данилівською сільською радою Васильківського району Київської області на підставі розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 15.04.2008 року № 931,0 [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 2,1857 га для ведення індивідуального садівництва. Відповідно до ст. 61 СК України в редакції, чинній станом на 15.04.2008 року , не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року ст.61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість ст. 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі N 1311/832/12 (провадження N 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі N 753/6139/14-ц (провадження N 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі N 409/1959/15-ц (провадження N 61-14257св18). Отже, спірна земельна ділянка з кадастровим номером: 3221482000:06:009:0001 площею 2,1857 га для ведення індивідуального садівництва, розташована у Васильківському районі Київської області, яка була передана безоплатно у власність [PERSON] є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу, як спільне майно подружжя, а тому зустрічний позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо стягнення судового збору, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як роз`яснено у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що коли вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Враховуючи те, що судом частково задоволено первісний та зустрічний позов, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) судовий збір у розмірі 5450, 0 грн за первісним позовом та з [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( РНОКПП: [NUMBER] ) судовий збір у розмірі 3405, 0 грн за зустрічним позовом.

Outcome: partial