Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

У вересні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а саме шляхом вселення позивача в належну їй частку квартири [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказала, що на праві власності їй належить 14/100 часток квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування 14/100 часток квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі по тексту - КМНО) Середою В.Г. від 16.10.2020 року за реєстровим № 579. Крім того,на підставі заочного рішення Печерського районного суд м. Києва у справі № 757/31334/22-ц від 01.05.2023 року в порядку спадкування позивачу також належить ще 19/200 часток цієї квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Разом з цим, згідно із заповіту [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Стащук Ю.С. за реєстровим № 6-187, відповідач є спадкоємцем 19/200 часток зазначеної квартири, який після смерті спадкодавця - 09.12.2020 року спадщину прийняв та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 3/2021, яка перебуває у провадженні приватного нотаріуса КМНО Яремчук М.В. З 01.06.2023 року, а саме з моменту набрання рішенням Печерського районного суду м. Києва законної сили, позивач не може потрапити до належної їй квартири, відповідач не допускаєїї до даного житлового приміщення, оскільки здав вказану квартиру в оренду подружжю [PERSON] та [PERSON] , яким на праві власності належить кв. [ADDRESS] . Позивач неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але останній відмовляється, ігнорує пропозиції та вимоги позивача. Таким чином, відповідач категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом та не надає позивачу право повноцінно користуватись майном. У порядку досудового врегулювання спору позивач зверталась до подружжя [PERSON] та [PERSON] щодо її вселення до квартири, але останні ігнорують всі пропозиції та вимоги. Ухвалою суду від 27.09.2023 року провадження у справі відкрито за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням учасників справи та призначено судове засідання на 14 листопада 2023 року (а.с. 13). Повідомленням суду від 29 вересня 2023 року учасників справи повідомлено про розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням сторін (а.с. 14-15). 14.12.2023 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. До судового засідання відповідач та третя особа не з`явилися, про дату, час та місце були належним чином повідомлені (а.с. 18-19), причини неявки суду не повідомили, відзив відповідач та письмових пояснень третя особа не подавали. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами заочного позовного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить 14/100 часток квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування 14/100 частки квартири, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Середою В.Г. від 16.10.2020 року за реєстровим № 579 (а.с. 9-10). Крім того, на підставі заочного рішення Печерського районного суд м. Києва у справі № 757/31334/22-ц від 01.05.2023 року за позивачем в порядку спадкування право власності на 19/200 частки приміщення у квартирі спільного заселення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-7). Частиною першою ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 3, 7 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Заочним рішенням Печерського районного суд м. Києва у справі № 757/31334/22-ц від 01.05.2023 року встановлено, що відповідно до матеріалів спадкової справи [PERSON] № 3/2021, спадкоємцями до її майна є [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які подали відповідні заяви про прийняття спадщини за заповітом. Інших спадкоємців, в тому числі пережившого чоловіка у спадкодавиці немає. Відмовляючи позивачу у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом у постанові вказано, що документ, який необхідний для оформлення спадкових прав та документ, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно, а саме Свідоцтво про право власності на житло, видане Українською студією хронікально документальних фільмів 29.03.2001 року, знаходиться на руках у спадкоємця - [PERSON] , який останній відмовляється надавати [PERSON] , для оформлення її спадкових прав (а.с. 6-7). Частиною 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, обставини, встановлені вказаним рішенням суду не підлягають доказуванню, а саме те, що згідно із заповітом [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Стащук Ю.С. за реєстровим № 6-187, відповідач є спадкоємцем 19/200 часток зазначеної квартири, який після смерті спадкодавця - 09.12.2020 року спадщину прийняв та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом у спадковій справі № 3/2021, яка перебуває у провадженні приватного нотаріуса КМНО Яремчук М.В. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як зазначено в позовній заяві, позивач не може потрапити до належної їй квартири, адже, відповідач не допускає її до даного житлового приміщення, оскільки здав вказану квартиру в оренду подружжю [PERSON] та [PERSON] , яким на праві власності належить кв. [ADDRESS] . Позивач неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але останній відмовляється, ігнорує пропозиції та вимоги позивача. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть, зокрема, бути припиненням дії, що порушує право власності. Отже, на підставі статті 391 ЦК України, яка закріплює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, я маю право звернутись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним мені нерухомим майном з боку Відповідача. Позивач просить, з метою захисту її права власності, усунути перешкоди в користуванні майном шляхом вселення в належну їй частку квартири [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 9 ЖК УРСР, а саме абз. 4 передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах захисту права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до змісту положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних з позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) на підставі, передбаченій законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню у випадку, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння із боку відповідача. Водночас суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких у звичайних умовах можна дійти невтішного висновку про наявність такої небезпеки. З урахуванням викладеного, позивачу належить частка квартири [ADDRESS] , а саме 14/100 та 19/200 частки, що підтверджується матеріалами позовної заяви та долученими доказами. Позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, зокрема проживати в будинку та вселитися в будинок. Оскільки судом встановлено, що сторони не можуть вирішити спір щодо користування спірною квартирою, позивач не має вільного доступу до майна, співвласником якого вона є, через перешкоди зі сторони відповідача, суд вважає за необхідне задовольнити позов та усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом вселення позивача до спірного будинку, то суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 коп.

Outcome: approved