Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

У червні 2023 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява, у якій позивач просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] та зняти останнього з реєстраційного обліку. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилався на те, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] , в якому рахується зареєстрованим [PERSON] . З огляду на те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з 1996 року, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом, оскільки реєстрація останнього за вказаною адресою покладає на нього додаткові витрати по утриманню майна. Третьою особою надано письмові пояснення оформлені у вигляді відзиву в яких зазначено, що вимога про зняття з реєстрації не підлягає задоволенню, оскільки судове рішення про визнання особи такою що втратила право користування є підставою для зняття з реєстрації у відповідності до вимог Закону. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12.06.2023 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 28.09.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті у судовому засіданні. У судове засідання позивач та третя особа не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач належним чином викликався до суду, однак у судове засідання не з`явився, причини неявки до суду не повідомив, письмових заяв чи клопотань не надав. Правом на подання відзиву на позов не скористався. Через це суд, спираючись на норми ст. 247, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку, за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалив заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.05.2013 та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] набув у власність будинок [ADDRESS] . Згідно копії домової книги, за адресою: [ADDRESS] , рахується зареєстрованим [PERSON] . Відповідно до копії заяв [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (адреса місця проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] (адреса місця проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 1996 року. Згідно ст.317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383\~ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Статтею 391\~ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71 ЖК України. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оскільки наявні в матеріалах справи докази свідчать про не проживання [PERSON] у будинку [ADDRESS] понад шість місяців, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання останнього таким, що втратив право користування вказаним приміщенням. Щодо вимоги позивача про зняття з реєстраційного обліку відповідача, вона не підлягає задоволенню, оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про визнання громадянина такими, що втратив право користування житловим приміщення. У випадку відмови відповідного органу зняти особу з реєстрації на підставі судового рішення, такі дії можуть бути оскарженні в порядку, передбаченому законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між учасниками справи, суд\~вважає за необхідне стягнути з відповідача\~\~на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 536,80 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial