Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

14 грудня 2021 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визнання інформації недостовірною та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію способом її поширення В своєму позові просить суд: визнати недостовірною і такою, що завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача інформацію, яка була поширена [INFO] [PERSON] на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook, обліковий запис «[PERSON]», в часині того, що «Із компетентних джерел стало відомо що половину суми для підкупу, а саме 50.000$ великодушно виділив нешановний містер [PERSON] »; зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію способом її поширення, а саме на особистій сторінці у соціальній мережі Facebook, обліковий запис «[PERSON]». В обґрунтування позову вказує, що зазначена вище інформація була поширена відповідачем 29.10.2021 в публікації на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook. Інформація є недостовірною та негативною, тому завдає шкоду діловій репутації позивача. З урахуванням наведеного просить задовольнити позовні вимоги. 14 грудня 2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. 16 грудня 2021 року судом зроблено запит щодо місця реєстрації відповідача. 20 травня 2022 року до суду надійшла інформація про реєстрацію місця проживання особи. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23.05.2022 відкрито провадження у справі за вказаним позовом у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02.11.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду представником позивача подано заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Крім того, відповідач був повідомлений шляхом направлення СМС - повідомлення на телефонний номер, вказаний в позовній заяві. Про причину неявки суд до відома не поставив. Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 14-507 цс 18 від 12 грудня 2018 року. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частин першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав та основних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Відповідно до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі статтею 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до частини четвертої статті 14 Закону України «Про інформацію», поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Належними відповідачами у справах про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 50, 51 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, зокрема об`єктів авторського права та/або суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту та/або облікового запису власника такого веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу в мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики та/або числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, розташована за спеціальною адресою в мережі Інтернет; власник веб - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, та/або отримувач послуг хостингу; власник веб-сторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє та/або розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо власник веб-сторінки володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею. Отже, автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі Facebook є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб-сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі Facebook не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб-сайту, недостовірність якої доводить позивач. Відтак належним відповідачем у разі поширення інформації в мережі Фейсбук є власник веб-сторінки. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 713/1710/19, від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18-ц. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 29.10.2021 розмістив в публікаціях на своїй персональній сторінці у соціальній мережі Facebook за посиланням: [INFO] інформацію наступного змісту: «Із компетентних джерел стало відомо що половину суми для підкупу, а саме 50.000$ великодушно виділив нешановний містер [PERSON] ». Разом з тим, відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, як і не надав заперечень щодо наявності та змісту публікації, а також належність облікового запису в соціальній мережі Facebook, на якому розміщені публікації, як і та обставина, що відповідач є автором спірних публікацій. Отже, позов пред`явлено до належного відповідача. Поширення інформації зафіксовано ДП "Центр компетенції адресного простору мережі інтернет" консорціуму "Український центр підтримки номерів і адрес", про що надано Звіт за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет № 445/2021-ЗВ від 18.11.2021 року. Пунктом 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно позиції ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти», зокрема у пункті 39 рішення ЄСПЛ від 28.03.2013 у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Твердження - це висловлення, в якому об`єкти, події, інші сутності та їх якості представляються як такі, що мають місце насправді. Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21) "частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Як зазначено в постанові ВС від 02 червня 2022 року у справі № 757/55559/20-ц, вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Дослідивши інформацію, що є предметом позову, суд приходить до висновку, що вона виражена у посиланні на конкретні факти та події, що відбулися, носить стверджувальний характер, містить посилання на конкретні грошові суми, не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення або викладення інформації через власні погляди відповідача. Інформацію, поширену у публікації відповідача можна перевірити на предмет її дійсності. Отже, інформація, щодо якої заявлено позов, не є оціночними судженнями. Частиною 2 статті 302 ЦК України передбачено обов`язок особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вимоги цивільно-процесуального законодавства в частині доказування та подання доказів, позивач повинен довести недостовірність інформації, а відповідач навпаки - те, що поширена ним інформація відповідає дійсності. Відповідно до статті 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Аналізуючи надані учасниками справи докази, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про притягнення позивача до кримінальної відповідальності за підкуп, пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди. Відтак поширена інформація в цій частині не відповідає дійсності, тобто є недостовірною. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до пункту 4 Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. У постанові від 18 червня 2020 року у справі №522/18103/14-ц Верховним Судом зазначено: «під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків». Як вбачається зі спірної публікації та коментарів відповідач стверджує, що позивач був учасником групи, яка здійснювала спробу підкупу народного депутата України в особливо великому розмірі та була викрита Службою Безпеки України. При цьому як однозначно видно з коментарів, відповідач та деякі коментатори наголошують на протиправному характері дій у тому числі позивача. Позивач стверджує, що оскільки він є керівником компаній-правовласників ТОВ «Комп Мюзік» і ТОВ «Комп Мюзік Паблішинг», які представляють в Україні провідний світовий каталог групи компаній Universal, а також є дистриб`ютором численних незалежних музичних лейблів зі всього світу, а також співпрацює з українськими виконавцями, повідомлення про вчинення ним злочину спільно з керівником іншої громадської організації у сфері колективного управління авторськими правами має особливе значення. Висвітлення позивача як особи, що злочинним шляхом здійснює підкуп народного депутата України має вкрай негативне значення для ділової репутації та дискредитує його в очах суспільства та сфери музичної індустрії. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 04.04.2013 року у справі «Рєзнік проти Росії» в обставинах конкретної справи повинно бути дещо, що змусить пересічного читача відчути, що твердження, що розглядається, здійснило прямий вплив на заявника, або що критика була спрямована саме нього. Основним ідентифікатором фізичної особи в текстовому матеріалі є ім`я фізичної особи, яке відповідно до частини першої статті 28 ЦК України «складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить». Текст публікації містить неоднозначну вказівку, що позивач є співучасником групи, яка здійснила спробу підкупу народного депутата України. Аналізоване висловлення зв`язками граматики тексту, дискурсивно і за змістом пов`язане з коментарями, авторами яких є читачі відповідного допису, а також його автор сам відповідач. Європейський суд з прав людини у справі «DELFI AS проти Естонії» зазначив, що медіаплатформа, яка створила технічну можливість і зацікавлена в активностях читачів у коментарях, повинна реагувати на порушення, які можуть там відбуватись. У справі Жюльен Санчес проти Франції Європейський суд з прав людини постановив, що власник фейсбук-сторінки несе відповідальність за зміст коментарів дописувачів. Отже, відповідач, будучи впізнаваною публічною особою (що вбачається з його персональної сторінки в Фейсбук), створивши акаунт для досягнення певних публічних цілей, має певний суспільний вплив і його думка впливає на суспільство в цілому, спочатку розмістив на своїй сторінці в соцмережі недостовірну та дискредитуючу ділову репутацію позивача інформацію, яка спровокувала дискусію, а потім брав активну участь у дискусії, зокрема коментував, фактично своєю поведінкою, сприяючи поширенню недостовірної інформації про позивача. Таким чином, кожний, хто переглянув публікацію, сприймає інформацію як таку, що вказує на безпосередню підтверджену участь позивача у спробі підкупу народного депутата України. На підставі викладеного, суд вважає, що поширена інформація про позивача без надання належних підтверджень, доказів зазначеного, є негативною та дискредитуючою, формує негативну оцінку особи позивача в очах суспільства. Таким чином, поширеною інформацією завдано шкоди особистим правам позивача - честі, гідності та діловій репутації. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Так, згідно частини другої статті 10 Конвенції здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави. Пункт другий статті 10 Конвенції дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв`язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). З викладених вище норм вбачається, що межа допустимої критики є ширшою саме щодо політиків та посадових осіб в питаннях, пов`язаних з тим, як вони виконують свої функції. Позивач не являється політиком чи публічним діячем, який обіймає публічну посаду або здійснює публічну владу на місцевому, регіональному чи національному рівні. Позивач є бізнесменом, хоч і відомим в колі музичної індустрії та колективного управління правами завдяки своїм бізнес здобуткам. Крім того, інформація, що поширена відповідачем, не може вважатися критикою взагалі, оскільки критика - розгляд якогось явища, предмета, особи. В той же час як зазначалось вище, інформація представлена не у формі оцінки (критики), а у формі фактичних тверджень. Таким чином, стаття 10 Конвенції не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення особистих прав позивача, оскільки останній не являється публічною особою, щодо якої межі допустимої критики є ширшими, а поширена інформація не носить характер критики. Відповідно до статті 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до пунктів 24, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову та спростування недостовірної інформації у спосіб найбільш подібний до способу її поширення, а саме: шляхом розміщення відповідачем на власній веб-сторінці у мережі Фейсбук спростування. У відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816,00 грн.

Outcome: approved