Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

14.12.2022 з Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшла за підсудністю цивільна справа № 308/14319/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Ріальто», поданим 26.10.2022 через систему «Електронний суд» представником позивача - адвокатом Руденко К.В., до відповідача [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що відповідно до укладеного кредитного договору №210226-29054-2 від 26.02.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA») та [PERSON] , останній отримав кредит у розмірі 5000 грн. строком на 30 днів, шляхом переказу на платіжну картку, емітовану АТ КБ «ПриватБанк» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на вебсайті в мережі Інтернет та підписання договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Позивач зазначає, що підписання договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами Кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким він ознайомився перед підписанням Кредитного договору та отриманням кредиту. Відповідач підписав Кредитний договір 26.02.2021 року о 13 годині 36 хвилині 24 секунді шляхом введення одноразового ідентифікатора 025185 в особистому кабінеті на вебсайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.uа. Кредитні кошти були направлені відповідачу на платіжну картку № [NUMBER] емітовану АТ КБ «ПриватБанк» 17.06.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК «Ріальто», укладено Договір відступлення права вимоги №17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 року, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №210226-29054-2 від 26.02.2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто». Відповідач [PERSON] своєчасно не повернув суму кредиту та нараховані відсотки для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, відповідно до умов Кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість за Кредитним договором №210226-29054-2 від 26.02.2021, яка станом на 17.10.2022 року становить 29515,00 грн. Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить: стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Ріальто» заборгованість за Кредитним договором №210226-29054-2 від 26.02.2021 в загальному розмірі 29515,00 грн, яка складається з: 5000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 3515,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, відповідно до п.1.2. Кредитного договору за ставкою 1,9 % за кожен день користування кредитом за період з 26.02.2021 року по 28.03.2021 року (включно); 21000,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, відповідно до п.3.3 Кредитного договору за ставкою 3,5 % за кожен день користування кредитом за період з 05.04.2021 року по 02.08.2021 року (включно), відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а також судові витрати у виді судового збору в сумі 2481 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 9000 грн. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.01.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» докази по справі (а.с.113-114). 16.05.2023 року з АТ КБ «ПриватБанк» до суду надійшла витребувана інформація (а.с.175-180). 22.01.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий через систему «Електронний суд» представником відповідача [PERSON] - адвокатом Мартиновим Г.К. (а.с.119-127). У поданому відзиві представник відповідача зазначає, що позовні вимоги відповідачем [PERSON] не визнаються повністю, вважає їх необґрунтованими та недоведеними. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що згідно п.п.1.1.,1.3, п.3.3 Кредитного договору сторони погодили наступну процентну ставку - 1,9 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в п.1.3 цього Договору. Строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів. Позичальник сплачу Товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою - 3,5% від суми несвоєчасного повернутого кредиту за кожний день користування кредитом понад строк, зазначений у п.1.3. цього Договору. Сторони домовилися, що процентна ставка визначена у цьому пункті договору, нараховується відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Зазначає, що позивачем неправомірно нараховані як міра відповідальності, в період карантину, додаткові платежі у вигляді процентів за користування відповідачем кредитом після закінчення строку кредитування, в розмірі 21000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Та при цьому вказує, що нараховані проценти в сумі 21000 грн. є незрозумілими з огляду на їх непропорційність та не відповідають принципу розумності, у зв`язку з чим підлягають зменшенню судом, до 15 процентів суми простроченого платежу, тобто до 750 грн. Заявлені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 9000 грн. вважає неспівмірними з ціною позову, складністю справи, значенням справи для сторін (малозначна справа) та не підтверджені належними доказами. Договір про надання правової (правничої) допомоги, укладеного з адвокатом, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», позивач не надав. Окрім того, звертає увагу на те, що договір про надання юридичних послуг, укладений 02.06.2022 між ТОВ «ФК «Ріальто» та ФОП [PERSON] підписано як фізичною особою підприємцем, а не як адвокатом, інших належних та допустимих доказів не надано. Статус фізичної особи підприємця і адвоката не є тотожними та мають різну правову природу. Виходячи з вищевикладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору в сумі 21000 грн., нарахованих як міра відповідальності, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, а у разі обґрунтованості вимог позивача про стягнення процентів за користування кредиту після строку дії кредитного договору, зменшити суму таких процентів до 750 гривень; стягнути з позивача, пропорційно до розміру вимог, в задоволенні яких позивачу відмовлено, судові витрати, які позивач сплатив та має сплатити у зв`язку із розглядом справи, докази чого будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а.с.119-127). 24.01.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, подана через систему «Електронний суд» представником позивача ТОВ «ФК «Ріальто» адвокатом Руденко К.В. (а.с.134-140), та у відповіді на відзив представник позивача щодо твердження відповідача про начебто неправомірне нарахування позивачем відсотків після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування на суму 21000 грн. зазначає, що відповідно до умов укладеного договору №210226-29054-2 від 26.02.2021 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 5000,00 гривень строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Згідно із п. 3.3 кредитного договору, у разі порушення строків повернення кредиту, встановлених п. 1.3 кредитного договору, позичальник сплачує плату за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою у розмірі 3,5 % від суми несвоєчасного повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад встановлений строк. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже п. 3.3 кредитного договору встановлено розмір процентної ставки, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Щодо правомірності стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн. вважає такі витрати підтверджені належними доказами, які долучені до позовної заяви та вказані витрати на оплату послуг адвоката є співмірними зі складністю справи, значенням справи для сторін (малозначна справа)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторін. Заявлені позивачем ТОВ «ФК «Ріальто» позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Також висловив заперечення проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. на користь відповідача, оскільки адвокатом Мартиновим Г.К. до відзиву на позовну заяву не додано доказів на підтвердження понесення відповідачем [PERSON] таких витрат (а.с.134-140). 15.05.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача ТОВ «ФК «Ріальто» адвоката Руденка К.В., подані через систему «Електронний суд» (а.с.169-170). Заперечень на відповідь на відзив від представника відповідача до суду не надійшло. Ухвалою суду від 29.12.2023 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі, на підставі п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, відмовлено. Представник позивача ТОВ «ФК «Ріальто» в судове засідання повторно не з`явився, про день та час судового засідання був повідомлений судом належним чином, проте до суду подано заяви представника позивача адвоката Руденка К.В., та в яких просить розглянути справу без його участі (а.с.152,157,171,189) та 23.01.2023 року до суду подано відповідь на відзив, в якій представник просить позовні вимоги задовольнити за наведеними у позові обґрунтуваннями, зменшити витрати [PERSON] на оплату правничої допомоги, судове засідання провести за відсутності представника ТОВ «ФК «Ріальто» (а.с.134-140). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день та час судового засідання повідомлений судом належним чином, про причини неявки суду не повідомлено, проте 22.01.2023 року представником відповідача адвокатом Мартиновим Г.К. подано до суду відзив на позов (а.с.119-126), у якому просить закрити провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Ріальто» в частині стягнення процентів за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору в сумі 21000 гривень, нарахованих як міра відповідальності відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, відмовити. У разі висновків про обґрунтованість вимог позивача про стягнення процентів за користування кредитом після закінчення строку дії кредитного договору, просить зменшити суму таких процентів до 750 гривень. Стягнути з позивача, пропорційно до розміру вимог, в задоволенні яких позивачу відмовлено, судові витрати (в тому числі витрати на професійну правничу допомогу), які позивач сплатив та має сплатити у зв`язку з розглядом справи, докази чого будуть суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Повно та всебічно розглянувши надані позивачем докази на обґрунтування заявлених ним позовних вимог та обґрунтування сторони відповідача проти заявленого позову, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши у повному обсязі матеріали цивільної справи № 308/14319/22, оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст.13,43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 26.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (Товариство) та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір № 210226-29054-2, за умовами якого Товариство надало Позичальнику грошові кошти в розмірі 5000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом не пізніше строку, зазначеного в п.1.3 цього Договору. Кредит надається не на споживчі цілі (п.1.1 кредитного договору) та копія даного договору є в матеріалах справи (а.с.18-21). Товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб [NUMBER] , що належить позичальникові (п.1.6 кредитного договору). Відповідно до п. 1.2 кредитного договору, сторони погодили таку процентну ставку: за користування кредитом - 1,9 % від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 693,50 %) користування кредитом у межах строку, визначеного в п.1.3 цього Договору. Згідно з п.1.3 кредитного договору, строк надання кредиту та строк дії договору становить 30 днів, але в будь-якому випадку строк користування грошовими коштами, наданими у кредит не може становити менше 3 (трьох) календарних днів. Відповідно до п.3.3 кредитного договору, у випадку порушення строків повернення кредиту, встановлеих п.1.3 договору, позичальник сплачує Товариству плату за неправомірне користування кредитом за процентною ставкою - 3,5% від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожний день користування (річна процентна ставка становить 1277,50 %) кредитом понад строк, зазначений в п. 1.3 цього Договору. Сторони домовились, що процентна ставка, визначена в цьому пункті Договору, нараховується відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Згідно з п.п. 4.1, 4.2 кредитного договору, всі спори та непорозуміння щодо укладання, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього Договору, підлягають врегулюванню шляхом переговорів. Якщо сторони не можуть дійти згоди зі спірних питань шляхом проведення переговорів, то такий спір вирішується в судовому або позасудовому порядку за місцем виконання договору згідно з чинним законодавством України. Місцем виконання цього договору є місцезнаходження товариства. Невід`ємною частиною кредитного договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ "ФК "Фінанс Інновація", які розміщені на сайті monetka.ua (п.1.4 кредитного договору). До матеріалів позову додано внутрішні правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет ТОВ "ФК "Фінанс Інновація", у яких визначені загальні умови та порядок надання грошових коштів у позику. Ці правила є публічною офертою, у розумінні відповідних статтей ЦК України, Закону України "Про електронну комерцію", укласти договір на отримання кредиту на умовах, що встановлені товариством та застосовуються у випадку подання заявником заявки на сайті товариства, підписання договору та, в разі необхідності, додаткових угод до нього (а.с.42-57). У витягах з інформаційно-телекомунікаційної системи https://monetka.ua по Анкеті-заяві на кредит № 766737 дата створення 26.02.2021 року та по хронології дій щодо укладення кредитного договору № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року вказано вчинені сторонами дії з укладення електронного кредитного договору та умови, які вони погодили. Номер мобільного телефона позичальника [PERSON] [NUMBER] (а.с. 22,23-24). Довідка ТОВ «Девелопмент Інновейшинс» за вих.№66953 від 16.09.2021 року свідчить про те, що смс-повідомлення від альфа-імені "Monetka" з текстом "Для подтверджения согласия с условиями Договора введите «025185» (одноразовий ідентифікатор) та який було доставлено на номер [NUMBER] за допомогою сервісу ТОВ «Мобізон» 26.02.2021 року о 13:36:24 год. (а.с.69). Отже, 26.02.2021 року о 13 годині 36 хвилині 42 секунді відповідач [PERSON] підписав Кредитний договір електронним підписом шляхом введення одноразового ідентифікатора 025185 в особистому кабінеті на вебсайті в мережі Інтернет https://monetka.ua або https://monetka.com.ua, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», чим прямо і безумовно погодився з умовами Кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким він ознайомився перед підписанням Кредитного договору та отриманням кредиту. Відповідно до копії платіжного документу про проведення переказу коштів №379618618, сума кредиту в розмірі 5000 грн. за Договором № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року на умовах фінансового кредиту була перерахована 26.02.2021 року на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.17). Як вбачається з наданого АТ КБ "ПриватБанк" повідомлення від 27.04.2023 року за вих.№ 20.1.0.0.0/7-230425/44315, на [PERSON] емітовано картку № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ). Номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердженння операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] в період з 26.02.2021 року по 03.03.2021 року та який знаходиться в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) [NUMBER] (а.с.175). Випискою по рахунку клієнта [PERSON] по картці за період з 26.02.2021 року по 03.03.2021 року підтверджується те, що 26.02.2021 року Monetka поповнило карту клієнта на суму 5000 гривень (а.с. 176-178). Згідно розрахунку заборгованості по договору № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року, станом на 17.10.2022 року загальна сума заборгованості [PERSON] становить 29515,00 грн., у тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредита - 5000 грн., прострочена заборгованість по несплачених процентах - 3515,00 грн., заборгованість по несплачених процентах за неправомірне користування грошовими коштами, згідно п. 3.3 Договору - 21000 грн. (а.с.25). На підставі Договору про відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 року первісний кредитор - ТОВ "ФК "Фінансова інновація" в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством - відступив, а новий кредитор - ТОВ "ФК "Ріальто" прийняв (набув) права грошової вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, строк виконання за якими настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержавння яких належить первісному кредитору. Перелік боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в акті прийому-передачі прав та додаткових договорах до договору (п. 1.1). Новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за кредитними договорами та одержує право вимагати від боржників належного виконання всіх без виключення зобов`язань за кредитним договором, які існували та існують на момент укладення цього договору (п. 1.4) (а.с.62-66). Згідно з даними, які містяться у витязі з Акту приймання-передачі прав № 1 від 17.06.2021 року до Договору відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 року, від первісного до нового кредитора перейшло право вимоги за кредитним договором № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року та зазначено: сума договору - 5000 грн., процентна ставка - 1,9 %, позичальник [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), загальна заборгованість за договором - 21465,00 грн., заборгованість за кредитом - 5000 грн., заборгованість за нарахованими процентами - 16465,00 грн., пеня - 0 грн. (а.с.68). По договору про відступлення права вимоги № 17/06/2021-Р/М-3 від 17.06.2021 року здійснено перерахування, на що вказують платіжні доручення № 173 від 29.07.2021 року, № 225 від 17.08.2021 року (а.с.58-61). Тобто, від ТОВ "ФК "Фінансова інновація" до ТОВ "ФК "Ріальто", яке є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, що підтверджується відповідними свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і Статутом (а.с.26,27-28,29-41), перейшло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року. Таким чином, між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року, укладеним в електронній формі. Згідно ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні регламентовані Законом України «Про електронну комерцію», який визначає порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч.ч.3-6,8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У відповідності до порядку, визначеного Законом України «Про електронну комерцію», відповідач [PERSON] зареєструвався на вебсайті позивача в мережі за посиланням: https://monetka.ua або https://monetka.com.ua, для чого пройшов ідентифікацію та верифікацію особи (заповнив анкету-заяву з зазначенням ПІБ, даних паспорту, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначив реквізити картки для отримання кредиту), підтвердив номер мобільного телефону [NUMBER] , ознайомився з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту та здійснив акцептування кредитного договору, шляхом надсилання електронного повідомлення підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Кредитний договір був підписаний 26.02.2021 року о 13:36:24 год., шляхом введення одноразового ідентифікатора 025185 в особистому кабінеті на вебсайті в мережі за посиланням: https://monetka.com.ua та/або https://monetka.ua/. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного договору №210226-29054-2 від 26.02.2021 року між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» (торгова марка «МОNЕТКА») та [PERSON] , останній отримав кредит у розмірі 5000,00 гривень, строком на 30 днів, шляхом переказу на його платіжну картку № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), емітовану АТ КБ "ПриватБанк" зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9 % від суми кредиту за кожен день користування та 3,5 % від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. З огляду на викладене, враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що описано вище, [PERSON] із запропонованими умовами ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» ознайомився та погодився з ними. Кредитні кошти в сумі 5000,00 гривень [PERSON] отримав на платіжну картку № [NUMBER] , емітовану АТ КБ "ПриватБанк" 26.02.2021 року, що підтверджується відповідною випискою по рахунку (а.с.176). Стаття 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За положеннями ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу. Вказані складові заборгованості, зазначені в розрахунку заборгованості за кредитним договором № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року, з яких: 5000 гривень - прострочена заборгованість за сумою кредита; 3515,00 грн. - прострочена заборгованість по несплаченим процентам, які, як встановлено в судовому засіданні, нараховані відповідно до п.1.2 кредитного договору, за ставкою - 1,9 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом у межах строку, визначеного в п.1.3 договору, за період з 26.02.2021 року по 28.03.2021 року. Однак, крім визнаних складових заборгованості [PERSON] , до стягнення позивачем заявлено і суму 21000 гривень заборгованості за нарахованими процентами, згідно з пунктом 3.3 кредитного договору, за неправомірне користування грошовими коштами, які нараховані відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Нараховані такі проценти з 05.04.2021 року до 02.08.2021 року (120 днів) за ставкою 3,5 % від суми несвоєчасно повернутого кредиту за кожен день користування кредитом понад строк, зазначений у пункті 1.3 договору (30 днів). Провівши перерахунок, суд встановив, що 3,5% від несвоєчасно повернутого кредиту (5000 грн) складає 175 грн. за кожен день прострочення (прострочено 120 днів), з 03.08.2021 року проценти за неправомірне користування грошовими коштами не нараховуються. (5000 грн/120дн.=175 грн/день, де 175 грн. становить 3,5% від суми кредиту 5000 грн), 175 грн.*120 дн. = 21000 грн.) Будь-яких контррозрахунків вказаної складової заборгованості, та й заборгованості в цілому, [PERSON] не надано. Натомість, заперечуючи проти позову в цій частині, представник відповідача вказує на те, що нарахування заборгованості на підставі ч.2 ст.625 ЦК України є порушенням вимог п.6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про споживче кредитування", відповідно до якого споживач у період з 01.03.2020 року і по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого КМУ, в разі допущення прострочення виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, споживач звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Крім того кредитодавець не може нараховувати відсотки поза межами строку дії договору. Однак, такі твердження відповідача суд вважає помилковими, з огляду на наступне. Згідно із положеннями ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Отже, враховуючи вищезазначене, позивач правомірно нарахував проценти після визначеного кредитним договором строку кредитування, оскільки такі виступають як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Стосовно доводів представника відповідача про те, що у даному випадку не застосовуються положення ч.2 ст.625 ЦК України та його посилань на п.6 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», суд зазначає таке. Згідно з п.6 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування", у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною 2 статті 3 цього Закону. Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" був доповнений пунктом 6 згідно із Законом України від 17 березня 2020 року №533-ІХ, який набрав чинності 18 березня 2020 року (із змінами). Відповідно до преамбули Закону України "Про споживче кредитування" цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Згідно із пунктами 10, 11 частини 1 статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту, а споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З кредитного договору № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» та [PERSON] вбачається, що пунктом 1.1 визначено, що кредит позичальнику надається не на споживчі цілі, тому укладений між сторонами кредитний договір не відноситься до договорів про споживче кредитування. Враховуючи вищевикладене, доводи про застосування Закону України "Про споживче кредитування" є безпідставними, оскільки встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір не відноситься до договорів про споживче кредитування, отже, відповідно норми Закону України "Про споживче кредитування" не поширюються на вказаний договір, а відтак, позивач правомірно нарахував 21000 гривень заборгованості за неправомірне користування грошовими коштами. При цьому, суд зазначає, що таке нарахування відбувається в рамках ЦК України, у п.15 Прикінцевих та перехідних положень якого визначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення, однак такі відповідачу не нараховувались, а про нарахування відсотків відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України у ньому не йдеться. Крім того, неповідомлення відповідача про відступлення права вимоги за кредитним договором не може бути підставою для його звільнення від відповідальності за невиконання умов договору, оскільки відповідно до ч.2 ст.516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні від такого обов`язку в цілому. При цьому, у даному випадку [PERSON] не надав доказів сплати боргу первісному кредиторові. Також суд звертає увагу на те, що у кредитному договорі сторони погодили, що всі спори та непорозуміння щодо укладання, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору, підлягають врегулюванню шляхом переговорів. Якщо сторони не можуть дійти згоди зі спірних питань шляхом проведення переговорів, то такий спір вирішується в судовому або позасудовому порядку за місцем виконання договору згідно з чинним законодавством України. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, даючи оцінку розрахунку заборгованості за кредитним договором у сукупності з іншими дослідженими матеріалами справи, суд приходить висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «ФК «Ріальто» слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року у загальному розмірі 29515,00 грн, яка складається з: 5000 грн. - заборгованість за кредитом; 3515,00 грн. - заборгованість за нарахованими, відповідно до п.1.2 кредитного договору, процентами за період з 26.02.2021 року по 28.03.2021 року (включно); 21000,00 грн - заборгованість за нарахованими, відповідно до п.3.3 кредитного договору, процентами за період з 05.04.2021 року по 02.08.2021 року (включно), відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, та позов задовольнити. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволено, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 2481 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 263 від 19.10.2022 року, яке є в матеріалах справи (а.с.84). Щодо понесених сторонами витрат на професійну правничу допомогу, суд, зважаючи на позиції сторін щодо цього питання, дійшов такого висновку. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказав, що очікує понести 9000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в рамках Договору про надання юридичних послуг № 20/06/2022 від 02.06.2022 року, які і заявив до стягнення з відповідача. На підтвердження понесення витрат на оплату професійної правничої допомоги представник позивача надав такі докази: - договір № 02/06/2-2022 про надання юридичних послуг від 02.06.2022 року, укладений між ТОВ "ФК "Ріальто" та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати замовнику юридичні послуги (п.1.1). У розділі 3 Порядку розрахунків визначено вартість кожної з послуг адвоката, у тому числі за складання позовної заяви про стягнення заборгованості з боржника замовника передбачена плата у розмірі 8000 грн, за складання відповіді на відзив на позовну заяву, заперечення, додаткові пояснення - 3000 грн, за складання та надсилання адвокатського запиту - 1000 грн. та інше (п.3.1). Виконавець може здійснювати розрахунки з виконавцем достроково або частинами (п.3.5) (а.с.73-76); - довіреність, видана ТОВ "ФК "Ріальто" від 17.06.2022 року на ім`я адвоката Руденка К.В. щодо представництва інтересів в судах України з усіма правами, які надано позивачу (а.с. 71); - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 2412 від 23.10.2018 року (а.с. 70); - акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 15 липня 2022 року до договору № 02/06/2022 про надання юридичних послуг від 02.06.2022 року, в якому визначено перелік послуг, які надано ТОВ "ФК"Ріальто" фізичною особою-підприємцем [PERSON] у тому числі: підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з [PERSON] за договором № 210226-29054-2 від 26.02.2021 року та клопотання про витребування доказів, що подається разом з позовною заявою - 8000 грн. (п.7), складання адвокатського запиту про витребування доказів по боржнику [PERSON] за вищевказаним договором - 1000 грн. (п.8). Загальна вартість усіх наданих адвокатом послуг ТОВ "ФК "Ріальто" складає 126000 грн (а.с.78-80); - платіжне доручення № 213 від 06 жовтня 2022 року, згідно якого ТОВ "ФК "Ріальто" сплатило [PERSON] 126000 гривень (а.с. 77). Заперечуючи проти заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що договору про надання правової (правничої) допомоги, укладеного з адвокатом, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», позивач суду не надав. З урахуванням вищевикладеного, вважає, що вимоги позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Натомість, у відповіді на відзив та додаткових письмових поясненнях представник позивача зазначив, що ст.59 Конституції України визначено, що кожен має право на процесійну правничу допомогу і є вільним у виборі захисника своїх прав. На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу надано належні докази. При цьому їх розмір співмірний зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому заперечує проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. на користь відповідача, оскільки адвокатом Мартиновим Г.К. до відзиву на підтвердження понесених відповідачем [PERSON] цих витрат не долучено жодного доказу. Даючи оцінку зазначеному, суд виходить з того, що положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодуання судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Разом з тим, чинним цивільним процесуальним законодавство України встановлено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. В частині 1 ст.137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2 ст.137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст.137 ЦПК України). Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19. Даючи оцінку доказам, долученим на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у даній цивільні справі у розмірі 9000 гривень, суд зазначає, що у Договорі про надання правової допомоги визначені всі істотні умови договору, у тому числі вартість наданих послуг, в Акті про надані послуги вказано, які саме було надано послуги, з чим позивач погодився та здійснив їх оплату. Разом з тим, з огляду на заперечення представника відповідача щодо розміру понесених позивачем судових витрат, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, а також висловленої представником позивача у відповіді на відзив позиції щодо зменшення витрат [PERSON] на оплату правничої допомоги, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги. Оскільки позов задоволено, підстав для вирішення питання понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу немає, тому що такі залишаються за відповідачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved