Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

\~\~\~\~21.09.2023 року до суду звернулася позивач, [PERSON] , з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати до відповідача, ТОВ «Солома». 22.09.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позовна заява залишена без руху і позивачці наданий строк для усунення виявлених недоліків. 17.10.2023 року позивачем частково усунені виявлені недоліки та подана заява про заміну відповідача з ТОВ «Солома» на ТОВ «ВЕРХІВЦЕВСЬКИЙ ОЛІЙНОЕКСТАКЦІЙНИЙ ЗАВОД» в зв`язку із зміною найменування відповідача. 18.10.2023 ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників розгляду справи на 14.12.2023 року. 28.11.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 13.12.2023 року від позивачки надійшла відповідь на відзив. Фіксування судового розгляду справи технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 ЦПК України Відповідно до заявлених позовних вимог вимог за позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в розмір 61\~000.00 грн., та компенсацію за несвоєчасну виплату коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: у період з 16 жовтня 2019 року по 22 жовтня 2020 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Солома» на посаді бухгалтера. 22.10.2023 року вона була звільнена за угодою сторін. Наказ № 3062 від 21.10.2020 року. Під час її знаходження у трудових відносинах з ТОВ «Солома» та на момент звільнення відповідач мав перед нею заборгованість із заробітної плати, яка складає орієнтовано 61\~000.00 грн., та виникла протягом періоду з травня 2020 року по жовтень 2020 року. На день звільнення відповідач розрахунків з нею не здійснив, довідку про розмір заробітної плати не видав. Орієнтовано її заробітна плата складала 10\~000.00 грн.. на місяць. Згідно виписки із банківської картки надходження заробітної плати здійснювалось в період з жовтня 2019 року по квітень 2020 року. Тому вона має право і на компенсацію за несвоєчасну виплату розрахункових коштів. Зазначені обставини і стали підставою подання даної позовної заяви. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи у її відсутність, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Згідно відповіді на відзив позивачка пояснила, що 23.11.2023 року відповідно до платіжного доручення №2349 відповідач перерахував їй кошти в сумі 51\~357.17 грн. Однак дана сума не є сумою її заборгованості, оскільки як вона зазначала в позовній заяві заборгованість відповідача перед нею складає 61000.00 грн. Крім того вона ставила вимоги і про виплату їй компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату. Строки звернення до суду вона не пропустила, так як нею була подана заява про поновлення строків та поважність причин його пропуску, оскільки з 24.02.2022 року в Україні був ведений воєнний стан, який триває по даний час. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, згідно відзиву на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував. Свої заперечення обґрунтовував тим. що 24.11.2023 року позивачці погашена вся сума заборгованості по заробітній платі з утриманням податків та обов`язкових зборів. Проти вимог про стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати заперечував, виходячи з того. що позивачка пропустила строк на вирішення даного спору, передбачений ст. 233 КЗпП України і не обґрунтувала та не підтвердила належними доказами поважність причин його пропуску. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин Судом встановлено, що в період з 16 жовтня 2019 року по 22 жовтня 2020 року позивачка перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Солома» на посаді бухгалтера. Згідно наказу № 306-к від 21.10.2020 року позивачка звільнена із займаної посади за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки та підтверджується сторонами. Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 29.08.2023 року проведено державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи на з ТОВ «Солома» на товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРХІВЦЕВСЬКИЙ ОЛІЙНОЕКСТАКЦІЙНИЙ ЗАВОД». Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних із зміною назви. Тому в подальшому назва відповідача вказується - ТОВ «ВЕРХІВЦЕВСЬКИЙ ОЛІЙНОЕКСТАКЦІЙНИЙ ЗАВОД» За час роботи позивача у ТОВ «ВЕРХІВЦЕВСЬКИЙ ОЛІЙНОЕКСТАКЦІЙНИЙ ЗАВОД » перед позивачем виникла заборгованість із виплати заробітної плати. Позивачем зазначено, що заборгованість із заробітної плати виникла за період з травня 2020 року по жовтень 2020 року. Відповідач наявність заборгованості з виплати заробітної плати не заперечує, але зазначає, що 24.11.2023 року заборгованість із заробітної плати перед позивачем погашена в повному обсязі з утриманням податків, обов`язкових зборів та платежів, передбачених законодавством України та наддав копію платіжної інструкції про перерахування позивачці 51\~357 грн. 17 коп. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповібдно до ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка при поданні позовної заяви доказів про розмір заборгованості із заробітної плати не подала, і в позовній заяві вказала лише орієнтовану заборгованість в сумі 61\~000.00 грн. На ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху позивачка надала індивідуальні відомості про застраховану особу з Пенсійного фонду за період з 2019-2020 роки. Відповідно до даних відомостей позивачці в період з травня 2020 року по жовтень 2020 року було нараховано - 76 525. 74 грн. Відповідачем також не надано суду доказів про розмір заборгованості перед позивачкою на день її звільнення. Проте відповідачем надано докази виплати позивачці заборгованості із заробітної плати в сумі 51 357 грн. 17 коп., як зазначено з відрахуванням необхідних податків та зборів, що узгоджується із сумою нарахувань. Питання стягнення податків і зборів регулюються Податковим кодексом України. Так ст. ст. 164, 165 Податкового Кодексу України передбачено , які види доходу підлягають оподаткуванню і які прибутки не підлягають оподаткуванню. Відповідно до п. 164.2., 164.2.1 ст. 164 Податкового кодексу України - До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: Доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту); Позивачкою отримана як виплачена сума заборгованості із заробітної плати, так і відзив на позовну заяву. Оскільки позивачкою надана відповідь на відзив. Проте після отримання суми заборгованості із заробітної плати та відзиву на позовну заяву відповідачка свої позовні вимоги не уточнила не змінила підстави позову. Доказів неправильності відрахувань із належної до виплати заборгованості із заробітної плати щодо обов`язкових податків і зборів, передбачених законодавством України не надала. На підставі чого суд приходить до висновку, що на час розгляду справи заборгованість із заробітної плати відповідачем погашена та про наявність підстав для про відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати, оскільки відповідачем надані докази погашення заборгованості на дату розгляду спору і розмір даної заборгованості не оспорений. Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за затримку розрахунків суд виходить з наступного. Як вбачається із змісту позовної заяви позивачка під компенсацією за несвоєчасну виплату заробітної плати має на увазі виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до положень ст. 117 КЗпП України про що зазначає в обґрунтуванні позовних вимог. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗПП України - Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Як вбачається з наданих суду доказів позивачка знала щодо порушення її права на проведення розрахунку в день звільнення 22.10.2020 року. Оскільки в день звільнення розрахунку з позивачкою не провели. Таким чином право на подання позовної про виплату позивачці заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в останньої виникло з 23.10.2020 року і закінчилось 23.01.2021 року. Доводи позивачки, що вона не мала можливості звернутись до суду оскільки їй не була видана довідка про належні їй виплати, не може бути розцінена судом як поважна причина пропуску строку на звернення до суду в межах встановленого законодавством трьохмісячного строку. Оскільки навіть при відсутності такої довідки у позивачки було право заявити клопотання про її витребування у відповідача. Надати інші докази: розрахункові листки, банківські виписки, відомості з податкової служби про нараховані прибутки, тощо. Крім того позивачка працювала бухгалтером вказаного товариства і була обізнана про належні їй нарахування та мала можливість, отримати документ про належні їй виплати. Посилання позивачки на Указ президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, яким в Україні введений воєнний стан і що дана обставина є надзвичайною, невідворотною і об`єктивною подією що унеможливила її звернення до суду , також не може бути розцінена судом як поважна причина пропуску позивачкою строку на звернення до суду для вирішення даного спору та наявності підстав для поновлення позиваці строку на дану вимогу, оскільки дана обставина виникла вже після того, як у позивачки закінчився строк на звернення до суду з даними позовними вимогами. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Виходячи з того, що судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати відносяться на рахунок держави. Понесенні позивачкою судові витрати по сплаті стягненню судового збору в сумі 1073,60 грн., за позовними вимогами про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати покладаються на позивачку. \~ \~

Outcome: dismissed