Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 60 780,00 доларів США, що за курсом НБУ із розрахунку по 36,56 за 1 долар США складає 2 222 116,80 грн та 137 400, 00 Євро, що по курсу НБУ із розрахунку по 37,40 за 1 Євро складає 5 140 134,00 грн та судового зборо в розмірі 12 405,00 грн. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 13.01.2021 року відповідач взяла у неї в борг на розвиток свого бізнесу гроші в розмірі 19 000 доларів США, про що складено розписку про зобов`язання повернути гроші у повному обсязі з урахуванням 4 відсотків в місяць (до 10 числа кожного місяця) до 30.12.2021 року. Цього ж дня відповідач позичила в неї ще 20 000 Євро до 30.12.2021 року під 5 процентів щомісячно із зобов`язанням виплатити до 10 числа про що складена розписка. 10.03.2021 року вона позичила відповідачу грошові кошти в розмірі 20 000 Євро, про що також складено розписку у якій остання зобов`язалась повернути гроші з урахуванням 5 відсотків річних в місяць до 10.05.2021 року. 16.06.2021 року відповідач взяла в борг грошові кошти в розмірі 20 000 Євро, про що також складено розписку у якій остання зобов`язалась повернути гроші з урахуванням 9 відсотків річних в місяць до 16.08.2021 року, цього ж дня 16.06.2021 року вона позичила відповідачу 20 000 Євро та 5 000 доларів США, про що також було скаладено розписку, у якій відповідач зобов`язалась повернути борг до 02.08.2021 року. 30.09.2021 року вона позичила відповідачу в борг гроші і розмірі 15 000 доларів США про що була складена розписка про повернення грошових коштів з урахуванням 6 відсотків в місяць до 30.11.2021 року. Загальна сума боргу з врахуванням відсотків за кожен місяць складає 60 780 доларів США та 80 000 Євро, що по курсу НБУ складає 7 362 250,80 грн. [PERSON] не виконала свої зобов`язання та не повернула отримані нею кошти з врахуванням відсотків, у зв`язку з чим вона звернулась до суду з вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.08.2022 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 20-21). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 03.08.2022 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 23-24). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 25.08.2022 року відмовлено [PERSON] у забезпеченні позову (а.с. 32-34). 13.12.2022 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вказує, що розписки, долучені до позовної заяви взагалі ніяк не називаються, з їх змісту не можна встановити сторін договору, на виконання якого правочину вони видані, позивачем не надано єдиного документу підписаного обома сторонами правочину. З [PERSON] вони знайомі близько 10 років, приблизно з 2020 року займались разом бізнесом, вона зареєструвала на своє ім`я ТОВ «ЄВРО Т.Е.К.». Написанням розписок фіксувались суми внесків (інвестицій) в спільний бізнес та суми очікуваного прибутку в разі успішного здійснення підприємницької діяльності (у відсотках). Надані [PERSON] копії розписок не є підтвердженням укладання договорів позики, а можуть свідчити про те, що вони видані на виконання договору спільної діяльності. [PERSON] отримувала прибутки регулярно, вона здійснювалась виплата останній грошових коштів (тіла та відсотків), як готівкою так і на банківські картки її та її чоловіка та інших осіб. [PERSON] маючи доступ до поточного рахунку ТОВ «ЄВРО Т.Е.К.» без її відома, самостійно перераховувала грошові кошти на рахунок свого чоловіка. [PERSON] не завжди повертала розписки, посилаючись на те, що вона їх загубила. Доказів того, що [PERSON] позичала їй кошти в матерілах справи немає. Однак, повертаючи одну з розписок, [PERSON] своєю рукою розписала всі суми отриманих нею коштів з урахуванням отриманого прибутку (а.с. 58-63). 13.12.2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , у якій просила визнати договір позики між [PERSON] та [PERSON] на підтвердення якого [PERSON] надала розписки від 13.01.2021 року на суму 19 000 доларів США з терміном повернення до 31.12.2021 року з урахуванням відсотку 4% в місяць; від 13.01.2021 року на суму 20 000 Євро з терміном повернення до 30.12.2021 року з урахуванням відсотку 5% в місяць; від 10.03.2021 року на суму 20 000 Євро та 5 000 доларів США з терміном повернення до 10.05.2021 року з урахуванням відсотку 5% в місяць; від 16.06.2021 року на суму 20 000 Євро з терміном повернення до 16.08.2021 з урахуванням відсотку 9% в місяць; від 30.09.2021 року на суму 15 000 доларів США з терміном повернення до 30.11.2021 року з урахуванням відсотку 6% в місяць) недійсним з моменту укладення та судові витрати покласти на [PERSON] . Мотиви зустрічного позову [PERSON] відповідають мотивам, викладеним у відзиві (а.с. 118-123). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 09.03.2023 року зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 140-143). 20.03.2023 року надійшла зустрічна позовна заява з урахуванням визначених судом недоліків (а.с.158-161). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним (а.с. 188). 12.07.2023 року до суду від позивача за первісним (відповідача за зустрічним) позовом [PERSON] надійшли письмові відповіді на запитання, у яких вказує, що вона та [PERSON] не пов`язані діловими стосунками. Усі оригінали розписок, за якими були повернуті кошти були повернуті особисто [PERSON] під час повернення коштів, вона не повідомляла [PERSON] про втрату оригіналів розписок. Вона мала такий фінансовий стан, що могла позичити кошти, оскільки має ФОП з 2018 року. [PERSON] повідомляла її, що у неї є власне нерухоме майно та у разі чого вона його продасть і поверне кошти, які взяла у позику. Інші питання вважає такими, що не стосуються вказаної справи (а.с. 200-201). 12.07.2023 року до суду від позивача за первісним (відповідача за зустрічним) [PERSON] надійшли пояснення на зустрічну позовну заяву, у яких вказує, що зустрічний позов є необгрунтованим та таким, що не має відношення до її позову, оскільки оригінали розписок за якими [PERSON] повертала кошти були одразу їй повернуті. Усі записи, щодо повернення коштів були написані на зворотньому боці оригіналів розписок, за якими повертались кошти (а.с. 202-203). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 13.07.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с. 207). В судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] підтримала позовну заяву, щодо зустрічної позовної заяви вважає, що він стосується інших договорів позики. Відповідач за первісним (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду заяву, у якій просила розглядати справу на підставі наявних в ній доказів, без її присутності у зв`язку з тим, що перебуває поза межами України (а.с. 204-205). Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши пояснення позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом), з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 13.01.2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 19 000 доларів США та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі з урахуванням 4% в місяць (до 10 числа кожного місяця) до 30.12.2021 року (а.с. 9). 13.01.2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000 Євро та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі з урахуванням 5% в місяць (до 10 числа кожного місяця) до 30.12.2021 року (а.с. 10). 10.03.2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000 Євро та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі з урахуванням 5% в місяць до 10.05.2021 року (а.с. 11). 16.06.2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000 Євро, 5 000 доларів США та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі до 02.08.2021 року (а.с. 12). 16.06.2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20 000 Євро та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі до 16.08.2021 року, з урахуванням 9% до 16 числа кожного місяця (а.с. 13). 30.09.2021 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США та зобов`язалась повернути їх у повному обсязі з урахуванням 6% в місяць до 30.11.2021 року (а.с. 14). 21.07.2022 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення боргу (а.с. 15-17). [PERSON] свої зобов`язання не виконує, до теперішнього часу ніяких сум в рахунок повернення боргу [PERSON] не виплатила. Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Обов`язок позичальника повернути позику визначений ст. 1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки». За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, в передбачені договором строки позика не повернута, внаслідок чого у відповідача за первісним позовом утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 39 000 доларів США та 80 000 Євро основного боргу та процентів за кожен місяць користування грошовими коштами у розмірі 21 780 доларів США та 57 400 Євро. Отже у разі отримання у позики в іноземній валюті позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] про стягнення заборгованості з [PERSON] є обґрунтованим та доведеним належними, допустимими і достатніми доказами, а тому підлягає задоволенню. Щодо вимог зустрічного позову суд вважає за необхідне зазначити наступне. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] вказувала, зокрема, на те, що написанням розписок фіксувались суми внесків (інвестицій) в спільний бізнес та суми очікуваного прибутку в разі успішного здійснення підприємницької діяльності (у відсотках). Надані [PERSON] копії розписок не є підтвердженням укладання договорів позики, а можуть свідчити про те, що вони видані на виконання договору спільної діяльності. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 року у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. В постанові від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. Як встановлено зі змісту розписок, складених [PERSON] , які написані власноручно, вони містять чіткий та недвозначний напис, будь яких інших застережень, у тому числі щодо будь якої іншої мети отримання вказаних коштів, розписка не містить. Таким чином, суд вважає, що в даному випадку власноручне написання і підписання відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) боргових розписок із зобов`язанням повернути суми позик підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання обумовлених у розписках грошових коштів. При цьому суд також виходить із того, що відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] не заперечує факту отримання грошових коштів від [PERSON] . Щодо записів наданих [PERSON] (а.с. 126), суд ставиться до них критично, оскільки останньою не доведено та неможливо встановити їх походження, ким вчинені записи, зв`язок між наданими борговими розписками та вказаними записами. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду справи не знайшло свого об`єктивного підтвердження те, що між сторонами не було укладено договору позики, та те, що цей договір є недійсним, оскільки суду в розрізі ст.ст. 76, 81 ЦПК України, - не надано достатніх та переконливих доказів на спростування укладення між сторонами договору позики та не одержання коштів від позикодавця. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, та підстав, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним спірного договору судом не встановлено, суд дійшов висновку, що в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору позики недійсним належить відмовити. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених сторонами предмету спору та підстав первісного та зустрічного позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Згідно статті 141 ЦПК судовий збір покладається на відповідача за первісним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: approved