Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] , посвідчений 25 вересня 2003 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Васильченко Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 2у-314; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на частину квартири [ADDRESS] , виданий державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульгою С.В. від 20.11.2021 року на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі № 2-1525; визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] , як спадкоємцем першої черги після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . За життя 25.09.2003 року [PERSON] склав заповіт в рівних частках на належне йому майно на користь позивача [PERSON] та на користь [PERSON] . Пізніше, 25.09.2015 року [PERSON] скасував попередній заповіт та склав заповіт на користь позивача [PERSON] . Однак, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.06.2021 року у справі № 755/10872/18 заповіт від 25.09.2015 року визнано недійсним, оскільки за життя та на момент укладення заповіту [PERSON] мав психічне захворювання та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. 13.01.2022 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , який є правонаступником [PERSON] , 20.11.2021 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] . Разом з тим, позивач вважає, що оспорюваний заповіт є недійсним також з підстав його складення [PERSON] , який мав психічне захворювання та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а позивач як єдиний спадкоємець першої черги за законом після смерті батька [PERSON] має право успадкувати всю квартиру, яка належала спадкодавцеві, в той час як [PERSON] , правонаступником якої є відповідач [PERSON] , не являлась спадкоємцем першої черги, тому видача державним нотаріусом Шульгою С.В. відповідачу свідоцтва про право власності на частину спірної квартири після смерті [PERSON] є протиправним, в той час як державним нотаріусом Сабадаш О.В. вже було прийнято постанову від 10.07.2018 року про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири [ADDRESS] , що не враховано державним нотаріусом Шульгою С.В. Таким чином, позивач вважає, що державним нотаріусом Шульгою С.В. неправомірно видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право власності на частину спірної квартири, оскільки відповідач не являється спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця [PERSON] , тому не має права на частину його майна, в той час як позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, має успадкувати все майно після смерті свого батька, тому вимушена звернутись з даним позовом до суду. 06.02.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності, та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження; на підставі клопотання позивача у порядку забезпечення доказів витребувано у Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори спадкову справу, відкриту після смерті [PERSON] (Том 1 а.с. 75-78) 09.03.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва задоволено клопотання представника позивача [PERSON] та призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено. (Том 1 а.с. 220-223) 29.11.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відновлено провадження у справі у зв`язку із проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи та справу призначено у підготовчому засіданні. (Том 2 а.с. 1-2) 18.12.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Десятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив, однак виконано вимоги суду щодо надання належним чином засвідчених копій спадкових справ. Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи та матеріали спадкових справ після смерті [PERSON] , [PERSON] (Том 1 а.с. 86-132, 149-204), оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1993 року. (Том 1 а.с. 99 зв.) 25.09.2003 року [PERSON] складено Заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Васильченко Л.О., реєстраційний номер № 2у-314, відповідно до якого на випадок своєї смерті [PERSON] заповів належну йому квартиру [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожній. (Том 1 а.с. 98 зв.-99) 25.09.2015 року [PERSON] складено Заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В., реєстраційний номер № 3-6, відповідно до якого на випадок своєї смерті [PERSON] заповів належну йому квартиру [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] . (Том 1 а.с. 88 зв.) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11.01.2018 року, актовий запис № 57. (Том 1 а.с. 87 зв.) 20.02.2018 року дочка спадкодавця [PERSON] - [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та за заповітом від 25.09.2015 року після смерті батька [PERSON] (Том 1 а.с. 87, 91 зв., 92) 26.04.2018 року цивільна дружина спадкодавця [PERSON] - [PERSON] звернулась із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] за заповітом від 25.09.2003 року. (Том 1 а.с 95) [INFO] [PERSON] померла , що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.05.2020 року, актовий запис № 1120. (Том 1 а.с. 153) 22.07.2020 року син [PERSON] - [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (Том 1 а.с. 151 зв. - 152, 155) 23.06.2021 року у справі № 755/10862/18 ухвалено рішення Дніпровського районного суду м. Києва, яким визнано заповіт, посвідчений 25.09.2015 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В., реєстраційний номер № 3-6, за яким [PERSON] заповів належну йому на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , - недійсним. (Том 1 а.с. 108 зв. - 111) 27.01.2021 року, 15.09.2021 року, 01.11.2021 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом [PERSON] від 25.09.2003 року на частину квартири [ADDRESS] , яку не встигла прийняти спадкоємець за цим заповітом мати заявника - [PERSON] у зв`язку із смертю останньої, тобто [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії. (Том 1 а.с. 118, 177 зв., 180 зв. - 181) 20.11.2021 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульгою С.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно спадкодавця [PERSON] на ім`я її сина [PERSON] на частку квартири [ADDRESS] . (Том 1 а.с. 201 зв.) 20.11.2021 року та 13.01.2022 року дочка спадкодавця [PERSON] - [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 25.09.2003 року після смерті батька [PERSON] (Том 1 а.с. 87, 91 зв., 92, 201) 13.01.2022 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно спадкодавця [PERSON] на ім`я його доньки [PERSON] на частку квартири [ADDRESS] . (Том 1 а.с. 130 зв.) На виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 09.03.2023 року експертами КНП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» складено Висновок судово-психіатричного експерта № 152-ц від 26.07.2023 року, відповідно до якого [PERSON] протягом багатьох років,а також в період підписання заповіту 25 вересня 2003 року, згідно медичної документації та показанням свідків) страждав на біполярний афективний розлад. Проте, в рамках цієї судово-психіатричної експертизи відповісти на питання, поставлене перед експертами: «Чи міг [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент підписання заповіту на користь [PERSON] та на користь [PERSON] за повітом від 25 вересня 2003 року, що посвідчений Десятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі під № 2у-314» - не виявляється можливим через недостатність медичних даних та суперечливість показів свідків, які б могли відтворити клінічну картину захворювання у підекспертного у період, який цікавить суд, а саме в момент складання заповіту 25 вересня 2003 року. (Том 1 а.с. 233- 250 а) Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Відповідно до частини першої статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18, постанові Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі № 320/553/16. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. У статті 1233 Цивільного кодексу України, зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. (ч. 1 ст. 1236 Цивільного кодексу України) Відповідно до положень статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу . Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 1251 Цивільного кодексу України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно положень частин 2, 3, 4 ст. 1254 Цивільного кодексу України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Тобто, чинність попереднього заповіту не відновлюється у випадку, коли новий заповіт був визнаний недійсним, за виключенням випадків, коли недійсність нового заповіту зумовлена вчиненням його заповідачем у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (стаття 225 ЦК України), або якщо новий заповіт визнаний судом недійсним як такий, що було вчинено під впливом насильства (стаття 231 ЦК України). Існування таких винятків обумовлено відсутністю волі спадкодавця на складання нового заповіту, а відтак - презумпцією волі на збереження чинними умов попередньо складеного заповіту. Відповідно до статті 1257 Цивільного кодексу України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 1257 Цивільного кодексу України, передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 Цивільного кодексу України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. (правова позиція Верховного суду, викладена у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 515/1104/17) Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed