Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири по [ADDRESS] , посилаючись на наявність спору між ними з відповідачем. В обґрунтування вимог позивачем зазначено, що з 04 серпня 1973 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають уже повнолітнього сина. У період шлюбу ними було придбано квартиру [ADDRESS] , однак право власності на підставі договору купівлі-продажу було зареєстровано за [PERSON] . Останнім часом їх з відповідачем подружні стосунки зазнали негативних змін, відповідач не визнає рівність їх права власності на вказану квартиру, вважаючи, що помешкання є його особистою приватною власністю, тому з метою захисту свого права на частку об`єкта спільної сумісної власності пожружжя, просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 22 вересня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 19 жовтня 2023 року за клопотанням представника позивача витребувано з Комунального підприємства «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» належним чином засвідчені копії договору купівлі-продажу від 18.07.2004 нерухомого майна квартири [ADDRESS] та витягу (або інформації) про реєстрацію права власності та технічного паспорта на указану квартиру. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на вимогах позову наполягала з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Відповідач [PERSON] проти вимог заперечував, пояснивши, що спочатку він на себе та свою сім`ю (сина та дружину) отримав від підприємства, на якому працював, квартиру. Потім він її продав і купив цю квартиру, яка є предметом спору. Тому вважає спірне нерухоме майно своєю особистою власністю. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] та [PERSON] з 04 серпня 1973 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6 копія свідоцтва). 18 липня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] придбав у [PERSON] двохкімнатну квартиру загальною площею 52,0 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., що розташована на адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частин першої та другої статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Так, отримавши 19.10.2023 позовну заяву з додатками (а.с. 29) відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав, як і доказів на обґрунтування своїх заперечень, клопотань про витребування доказів ним у судовому засіданні не заявлялось, тому суд розглянув справу на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved