Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що шлюб між сторонами зареєстрований 25.04.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 806. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Позивач зазначила про те, що від попереднього шлюбу має сина [PERSON] , [INFO] . Сторони прожили разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу два роки у квартирі позивача, вели спільне господарство, будували міцні сімейні відносини. Разом з ними проживав син позивача [PERSON] . У квітні 2023 року сторони вирішили офіційно одружитися. Після одруження за згодою відповідача позивач поїхала на роботу до Італії, а відповідач залишився жити з сином у квартирі. Через місяць відповідач почав зловживати спиртними напоями, не купував їжу, син був голодний. Тому позивач змушена була попросити бабусю, аби вона забрала [PERSON] до себе. Також за час відсутності позивача чоловік витратив всі її кошти, які вона залишила. З того часу вони так і не примирилися, сімейні стосунки не відновили. Тому сім`я стала виключно формальною, порозуміння щодо можливого відновлення сімейних стосунків вони не знайшли. За таких обставин примирення вже стало неможливим. Вищевикладене й стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2023 року відкрите спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідач належним чином повідомлявся про відкриття провадження в справі за місцем проживання, відзиву на позов не подав. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Шлюб між сторонами зареєстрований 25.04.2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 806. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Позивач зазначила про те, що від попереднього шлюбу має сина [PERSON] , [INFO] . Сторони прожили разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу два роки у квартирі позивача, вели спільне господарство, будували міцні сімейні відносини. Разом з ними проживав син позивача [PERSON] . У квітні 2023 року сторони вирішили офіційно одружитися. Після одруження за згодою відповідача позивач поїхала на роботу до Італії, а відповідач залишився жити з сином в квартирі. Відповідач не займався утриманням та вихованням дитини [PERSON] та витратив кошти, які залишила позивач. На прохання позивача бабуся забрала [PERSON] проживати до себе. З того часу сторони не примирилися, сімейні стосунки не відновили. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу не можливе та суперечить інтересам позивача, оскільки шлюб триває лише формально. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки шлюб між сторонами триває формально, подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї не можливе. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то суд враховує, що ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які належить застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі «East/West Aliance Limited» проти України», заява №19336/04), обґрунтованим належить вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 в справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved