Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 06.08.2020 року у загальному розмірі 2 959 044,84 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сальваровською Н.І. за реєстровим №1223 на загальну суму 2 782 250,00 грн., що станом на дату укладення цього договору становило 100 000, 00 доларів США. За умовами договору передачу грошей здійснено до підписання договору, а факт підписання договору позичальником свідчить про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Позивач вказує, що укладення та підписання договору позики здійснювалося [PERSON] під час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , за її заявою про згоду на укладення та підписання договору позики, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON] 06.08.2020 року за реєстровим номером 1222, яка зберігається в справі приватного нотаріуса (відповідно до п. 14 Договору позики). У вказаній заяві [PERSON] письмово підтвердила, що договір позики грошей укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які подружжя попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладення договору відповідає їх спільному волевиявленню. [PERSON] зазначає, що за таких обставин [PERSON] вважається солідарним боржником в розумінні ст. 541 ЦК України. У договорі позики сторони обумовили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 06.02.2021 року. У порушення взятих на себе зобов`язань, [PERSON] суму коштів, отриманих за договором позики не повернув. 10.03.2021 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з заявою-вимогою про погашення боргу, у якій вимагав протягом 30 днів з дня отримання заяви (вимоги про погашення боргу) повернути суму позики в гривні, що станом на дату складання заяви складає 2 788 850,00 грн. Позивач вказує, що 10.03.2021 року [PERSON] в письмовій заяві справжність підпису у якій засвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сальваровською Н.І. підтвердив, що на дату її підписання ним не було здійснено жодних платежів щодо повернення боргу за договором позики, а також те, що кошти за договором позики не були повернуті. Таким чином, 22.04.2021 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сальваровської Н.І. із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості з [PERSON] , який був вчинений на суму 2 810 072,50 грн., з яких: 2 782 250,00 - заборгованість за договором позики від 06.08.2020 року; 27 822,50 грн. - мито за вчинення виконавчого напису. Хоча вищевказаний виконавчий напис перебуває на виконанні у приватного виконавця, кошти за договором позики не стягнуті, а [PERSON] усіляко уникає повернення заборгованості. За таких обставин, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом із вимогами до дружини [PERSON] , як солідарного боржника за борговим зобов`язанням її чоловіка отриманого в інтересах сім`ї. 12.01.2022 року на адресу суду поступив відзив, у якому відповідач, окрім іншого, вказує, що позивач безпідставно вимагає виконання боргового зобов`язання від [PERSON] , тому що між ними не виникли боргові відносини за договором позики, оскільки не доведено факту укладання договору в інтересах сім`ї, а також факту використання кошів в інтересах сім`ї. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог, просила у позові відмовити з підстав наведених у відзиві, окрім того зазначала, що стягнення з відповідача заборгованості за наявності виконавчого напису нотаріуса призведе до подвійного стягнення, що є недопустимим. Перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, заслухавши представників сторін, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що 06.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сальваровською Н.І. за реєстровим №1223 на загальну суму 2 782 250,00 грн., що станом на дату укладення цього договору становило 100 000, 00 доларів США. Відповідно до п. 1 договору позики передачу грошей здійснено до підписання договору, а факт підписання договору позичальником свідчить про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Згідно п. 14 договору позики, договір посвідчено за письмовою згодою дружини позичальника, [PERSON] , викладеної в заяві, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON] 06.08.2020 року за реєстровим номером 1222. В заяві [PERSON] письмово підтвердила, що вищезазначений договір позики грошей укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та на умовах, які подружжя попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладення договору відповідає їх спільному волевиявленню. У п. 2 договору позики від 06.08.2020 року сторони обумовили, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 06.02.2021 року. Заяву з вимогою про погашення боргу [PERSON] отримав власноручно, про що свідчить підпис [PERSON] на відповідній заяві. 10 березня 2021 року [PERSON] в письмовій заяві справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON] 10.03.2021 року за реєстровим номером 482, підтвердив, що на дату її підписання ним не було здійснено жодних платежів щодо повернення боргу за договором позики, а також те, що кошти за договором позики не були повернуті. Із матеріалів справи вбачається, що 22.04.2021 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сальваровської Н.І. із заявою про вчинення виконавчого напису, який був вчинений на суму 2 810 072,50 грн., з яких: 2 782 250,00 грн. - заборгованість за договором позики грошей від 06.08.2020 року; 27 822,50 грн. - мито за вчинення виконавчого напису. Виконавчий внесений у реєстр за номером 891. Строк пред`явлення виконавчого напису до примусового виконання встановлений в три роки. 27 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №65297334) на виконання виконавчого напису № 891 від 22.04.2021 року вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сальваровською Н.І. При цьому в судових засіданнях встановлено, що договір позики та виконавчий напис не виконуються, кошти не повернуті. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу). Пунктом 8 договору позики від 06.08.2020 року передбачено, що якщо позичальник своєчасно не поверне позику, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно ч. 2 ст. 625 УК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. При цьому, [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби [PERSON] . Тобто [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Більше того, факт отримання коштів в інтересах сім`ї підтверджується власноруч написаною та нотаріально засвідченою завою [PERSON] (а.с. 20). Також, не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про те, що задоволення вимог позивача призведе до подвійного стягнення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що договір позики [PERSON] не виконаний, заборгованість не погашена, а отже не має підстав вважати, що відбудеться подвійне стягнення. Згідно розрахунків позивача, станом на 22.07.2021 року розмір заборгованості [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 06.08.2021, враховуючи 3% річних і інфляційних нарахувань складає 2 959 044,84, з яких: основна заборгованість: 2 782 250,00 грн.; 3% річних: 37 960,56 грн.; інфляційні нарахування: 138 834,28 грн. Будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку відповідачем не надано. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved