Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю. У своїй позовній заяві просив суд: 1) Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 наступного майна: - об`єкт нежитлової нерухомості машиномісце [NUMBER] загальної площею 13,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - гараж, гаражний бокс за адресою: м. Київ, «[INFO]» гаражно-будівельний кооператив (Шевченківський р-н), гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS], загальною площею 45,8 кв.м.; - автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Sport 2.5 TD» реєстраційний номер [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . - автомобіль марки «Toyota RAV4», реєстраційний номер [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . 2) Зобов?язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні та передати ключі від наступного майна: - об?єкт нежитлової нерухомості машиномісце [NUMBER], загальною площею 13,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , гараж [NUMBER] (далі - Машиномісце); - гараж, гаражний бокс за адресою м.Київ, «[INFO]» гаражно-будівельний кооператив (Шевченківський р-н), гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS] (далі - Гараж), загальною площею 45,8 кв.м., матеріали стін цегла, загальна вартість нерухомого майна 46 064,00 грн. 3) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частину ринкової вартості автомобілів Mitsubishi Pajero Sport 2.5 TD, реєстраційний номер [NUMBER] , N? кузова [NUMBER] і Toyota Rav4, реєстраційний номер [NUMBER] , N? кузова [NUMBER] у сумі - 759 345 грн. 00 коп., припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказані автомобілі та виділити вказані транспортні засоби [PERSON] . Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15.10.2019 р. по справі N?761/24584/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Протягом спільного подружнього життя сторонами було набуто майно, частина якого на даний час є об?єктом поділу в ході судового розгляду у справі N?761/3298/22 за позовом [PERSON] . Водночас також наявні інше майно, щодо кого сторони не дійшли згоди про його поділ. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 10 серпня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник відповідача просив суд залишити позовну заяву без задоволення 25 вересня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача, відповідно до якого просила позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2023 року було закрито підготовче провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі. Представник відповідач у судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував, просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 30 серпня 2005 року між [PERSON] (надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Відповідач) відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб. 15 жовтня 2019 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/24582/18 шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. За час перебування у шлюбі у Позивача та Відповідача народилося двоє дітей: - [PERSON] , [INFO] ; - [PERSON] , [INFO] . Так, у відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта за фізичною особою [PERSON] РНОКПП [NUMBER] зокрема, але не виключно, рахується наступне нерухоме майно: - об?єкт нежитлової нерухомості машиномісце [NUMBER], загальною площею 13,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , гараж [NUMBER] (далі - Машиномісце); - гараж, гаражний бокс за адресою м.Київ, « [INFO] » гаражно-будівельний кооператив (Шевченківський р-н), гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS] (далі - Гараж), загальною площею 45,8 кв.м., матеріали стін цегла, загальна вартість нерухомого майна 46 064,00 грн. Підставами для реєстрації права власності на Машиномісце у відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна є додаткова угода, серія та номер: 1, видана 20.05.2019 р., видавник: сторони; додаткова угода, серія та номер: 2, видана 23.12.2020 р., видавник: сторони; довідка, серія та номер: 283, видана 23.12.2020 р., видавник: ТОВ «Мангуст»; акт приймання-передачі машиномісця, серія та номер: б/н, виданий 23.12.2020 р., видавник: сторони; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 2мм/A52, виданий 15.01.2019 р. У свою чергу підставами для реєстрації права власності на Гараж є договір купівлі-продажу, 2395, 11.07.2012 р. Також сторонами під час шлюбу було придбано, та зареєстровано на Відповідачку два автомобіля, а саме: Mitsubishi Pajero Sport 2.5 TD, реєстраційний номер [NUMBER] та Toyota Rav4, реєстраційний номер [NUMBER] . Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України вбачається, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно,, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як вже зазначалося по тексту рішення, за час перебування в шлюбі, сторонами було набуто спільне майно: - об`єкт нежитлової нерухомості машиномісце № [NUMBER] , загальної площею 13,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; - гараж, гаражний бокс за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS], загальною площею 45,8 кв.м.; - автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Sport 2.5 TD» реєстраційний номер [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . - автомобіль марки «Toyota RAV4», реєстраційний номер [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.07.2020 у справі № 607/19036/15-4, у постанові Верховного Суду від 13.07.2020 у справі № 173/2184/17, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов?язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім?я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 520/15019/13-ц, у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-4. Таким чином, слід визнати спільною сумісною власністю подружжя об`єкт нежитлової нерухомості машиномісце [NUMBER] загальної площею 13,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , гараж 2 та гараж, гаражний бокс за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,8 кв.м. Щодо поділу транспортних засобів, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що дані транспортні засоби було придбано під час перебування Позивача та Відповідача у шлюбі за кошти подружжя, а тому є спільним сумісним майном та підлягає поділу. Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (стаття 61 СК України). Відповідно до статті 71 СК України - майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.2). Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя (ч.3). Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Під час розгляду справи сторонами не заперечувалось, що транспортний засіб постійно перебуває у користуванні сторін. Таким чином, слід залишити у особистій власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) автомобіль марки «Mitsubishi Pajero Sport 2.5 TD» реєстраційний номер [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . Також необхідно залишити у особистій власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) автомобіль марки «Toyota RAV4», реєстраційний номер [NUMBER] , № кузова [NUMBER] . Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що майно, яке просить поділити позивач у межах заявлених вимог, є спільною сумісною власністю подружжя, суд, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, приходить до висновку, що заявлені вимоги за позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає частковому задоволенню. Щодо усунення перешкод у користуванні майном. Однією з позовних вимог [PERSON] є зобов?язати [PERSON] , не чинити [PERSON] перешкод у користуванні та передати ключі від наступного майна: 1) об?єкт нежитлової нерухомості машиномісце [NUMBER], загальною площею 13,3 кв.м. за адре-сою: [ADDRESS] , гараж 2; 2) гараж, гаражний бокс за адресою: м. Київ, «[INFO]» гаражно-будівельний кооператив (Шевченківський р-н), гараж [NUMBER] , адреса ГК: [ADDRESS], загальною плошею 45,8 кв.м., матеріали стін - цегла, загальна вартість нерухомого майна 46 064,00 грі. Таким чином, Позивачем було обрано спосіб захисту, передбачений п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України- припинення дії, яка порушує право; ч. 1 ст. 391 ЦК України - усунения перешкол у дійснений власинком права користувания та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлюс наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У постанові від 18.03.2020 Великої Палати Верховного Суду у справі N? 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. У той же час, [PERSON] , зазначаючи спосіб захисту, що полягає в усуненні перешкод у користуванні своїм правом, не доводить і не доказує жодним доказом, в чому полягає його порушене право. Позивач не зазначає жодних фактів (обставин), які 6 свідчили про будь-які дії [PERSON] щодо вчинення перешкод у використанні ним гаражу та паркувального місця. Отже, Позивачем не доведено і не доказано порушення власного права й необхідність застосування способу захисту у вигляді усунення перешкод у користуванні своїм правом. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволено частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 4 292 (чотири тисячі двісті дев`яносто дві) гривень 92 копійок стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі викладено, та з урахуванням ст. 60, 61, 69, 70, 71СК України,

Outcome: partial