Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

1.Виклад заяв сторін про суті спору 1.1. 03 жовтня 2023 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Купенко Максим Сергійович звернувся від імені та в інтересах позивачки до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та стягнення коштів, у якій просив суд: - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 26.10.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем за реєстровим № 36118 щодо звернення стягнення зі [PERSON] на користь АТ «СЕНС БАНК» (назва до зміни: АТ «АЛЬФА БАНК») заборгованості у загальній сумі 33860,03 гривень; - стягнути з АТ «СЕНС БАНК» на користь [PERSON] 33800,00 гривень. - стягнути з АТ «СЕНС БАНК» на користь [PERSON] судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на правничу допомогу адвоката; - розгляд справи проводити в спрощеному позовному провадженні без участі позивача та представника позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вимоги, за якими вчинено виконавчий напис, не є безспірними, оскільки сума заборгованості, що визначена в оспорюваному виконавчому написі, штучно збільшена, а оспорюваний виконавчий напис виданий з порушенням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та ст. 87-88 Закону України «Про нотаріат». Також, зазначав, що стягнуті з позивачки приватним виконавцем на користь відповідача грошові кошти у сумі 33800,00 гривень є безпідставно отриманими, оскільки виконавчий напис, на підставі якого такі кошти стягнуті, є незаконним. 17.11.2023 представник позивачки [PERSON] - адвокат Купенко Максим Сергійович подав до суду відповідь на відзив (а.с. 81-82), у якому зазначив, що відповідач не довів, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом у відповідності до ст. 87-88 Закону України «Про нотаріат» та Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів»; відповідач не надав суду письмових доказів, які би стверджували вчинення нотаріусом виконавчого напису на документах, що дійсно підтверджують безспірність заборгованості позивача перед відповідачем. З наданої відповідачем копії виписки з рахунку банківського обліку вбачається, що у межах виконавчого провадження № [NUMBER] відповідач отримав 13360,35 гривень, в той час як у наданій відповідачем виписці з рахунку бухгалтерського обліку не відображається надходження коштів, які стягувались із позивача після 04.11.2022. Зазначав про необхідність витребування у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича інформації про суми коштів, стягнутих з [PERSON] на користь відповідача у виконавчому провадженні [NUMBER], та просив врахувати відповідь на відзив при розгляді цивільної справи. 1.2. 10.11.2023 відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с. 47-64), у якому відповідач просив суд: - відмовити позивачу у задоволенні позову повністю; - у разі задоволення позовних вимог повністю або частково відмовити у стягненні витрат на правову допомогу за недоведеністю або зменшити їх розмір; - проводити судовий розгляд за відсутності представника відповідача. Відповідач заперечував проти позовних вимог, стверджуючи, що для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є факт набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Разом з тим, матеріали справи, на думку відповідача, не містять належних та допустимих доказів про фактичне перерахування у повному обсязі утриманих з позивача коштів відповідачу на підставі оспорюваного виконавчого напису. Посилався на ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої кошти виконавчого провадження складаються не тільки з стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження, до них входить виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця та авансового внеску стягувача. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачуєтеся винагорода. Стверджував, що приватним виконавцем в силу вимог чинного законодавства про виконавче провадження не були та не могли бути перераховані стягувачу за одним виконавчим документом в повному обсязі кошти, утримані з позивача. Щодо наявності підстав для перерахування коштів на користь відповідача зазначав, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Стверджувала, що норми статті 1212 ЦК України застосовуються виключно до позадоговірних зобов`язань, в той час як в даному випадку між позивачем та відповідачем існують договірні правовідносини - кредитний договір. При цьому у позивача перед відповідачем існує непогашена прострочена заборгованість за таким договором, відтак в даній справі не йдеться про абсолютну безпідставність набуття відповідачем коштів, підстава наявна - невиконане зобов`язання. Щодо вчинення виконавчого напису представниця зазначала, що позовна заява взагалі не містить посилань на відсутність у позивача заборгованості або на неповноту чи неправильність здійснених кредитором розрахунків заборгованості. В той же час відповідачем разом із заявами про вчинення виконавчого напису були подані нотаріусу усі передбачені документи згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік). Подання будь-яких інших документів для вчинення написів даної категорії не передбачено. Зазначала, що посилання позивача на нібито відсутність у нотаріальній справі необхідних документів, є лише його припущенням, що не підтверджене жодними доказами. Стверджувала, що безспірність заборгованості позивача підтверджують документи, передбачені Переліком, а нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів. Відповідачем були виконані зазначені умови, а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, не є безспірним, в той час як позивачем взагалі не спростовано суму боргу за виконавчим написом та жодним чином не доведено, що в нього наявний інший розмір заборгованості перед кредитором. Зазначала, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження своєї позиції. При нормативному обґрунтуванні відзиву на позовну заяву відповідач посилалася на п. 1 ч. 2 ст. 11, ст. 15, ч. 1 ст. 177, ч 1 ст. 202, ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, 526, ч. 1, 2 ст. 1212, ст. 1213, ст. 1054, 1049, 18 ЦК України, ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» , ст. 888, 87 Закону України «Про нотаріат», п. 1, 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого ПКМУ від 29.06.1999 № 1172, правові висновки Верховного Суду у справі № 638/11807/15-ц (постанова від 10 вересня 2018 року), у справі № 154/948/16 (постанова від 12 вересня 2018 року), у справі № 205/3330/14-ц (постанова від 12 грудня 2018 року), у справі № 369/8126/17 (постанова від 24 березня 2021 року), у справі № 761/17040/18 (постанова від 04 листопада 2020 року), у справі № 310/9293/15 (постанова від 23 січня 2018 року), у справі № 916/3006/17 (постанова від 02 липня 2019 року), у справі №917/1307/18 (постанова від 23 жовтня 2019 року), у справі № 503/1169/16-ц (постанова від 18 грудня 2019 року); у справі № 189/115/19 (постанова від 23.12.2021); 761/35704/17-ц. Також відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги (а.с. 65-67), у якому просив суд, у разі задоволення позовних вимог повністю або частково, відмовити у стягненні витрат на правову допомогу за недоведеністю або зменшити їх розмір. Клопотання обґрунтоване тим, що винагорода у розмірі, зазначеному у орієнтовних розрахунках судових витрат є завищеною, надуманою, недоведеною жодними доказами, та такою, що дійсно не відповідає складності справи та сумі, яка стягнута згідно з виконавчим написом, а тому підлягає зменшенню. Матеріали справи однозначно підтверджують, що адвокатом неодноразово заявлялися безпідставні, непотрібні для досягнення необхідного клієнтам результату (визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), клопотання, заяви тощо. Зазначав, що як свідчить судова практика з розгляду справ даної категорії, вони відносяться до справ незначної складності, а предметом доказування є виключно три обставини: подання нотаріусу повного пакету документів; дотримання встановленого строку вчинення виконавчого напису; наявність або відсутність безспірності заборгованості; сума перерахованих стягувачу коштів. Решта обставин, на які посилається позивач не входять до предмету доказування, а тому витрат, понесених з метою їх встановлення та доведення, можна було уникнути. Отже, такі витрати не можуть вважатися неминучими. При нормативному обґрунтуванні клопотання відповідач посилався на правові висновки Верховного Суду у справі №823/2638/18 (постанова від 16 травня 2019 року), у справі №816/2096/17 (постанова від 13 грудня 2018 року), у справі № 915/237/18 (постанова від 01 серпня 2019 року), у справі № 810/3806/19 (постанова від 17 вересня 2019 року) та практику Європейського суду з прав людини. 2.Рух справи у суді Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, призначено справу до судового розгляду на 20 листопада 2023 року. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника позивачки про витребування доказів (а.с. 27-29). Ухвалою суду від 20 листопада 2023 року задоволено клопотання представника позивачки, витребувано від приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича інформацію про суми коштів, стягнутих зі [PERSON] на користь АТ «СЕНС БАНК» (назва до зміни: АТ «АЛЬФА БАНК») у виконавчому провадженні [NUMBER], розгляд справи відкладено на 25 грудня 2023 року (а.с. 74). 05 грудня 2023 року від приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. надійшла інформація, яку витребував суд. Справу розглянуто 25 грудня 2023 року у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. 3.Фактичні обставини справи, встановлені судом 26 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 36118 (а.с. 13), яким запропоновано звернути стягнення зі [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 630728132 від 06.09.2017, який укладений [PERSON] зі АТ «Альфа-Банк», строк платежу за яким настав, за період з 04.06.2021 по 06.09.2021 у розмірі 33210,03 гривень, у тому числі: - прострочена заборгованість за сумою кредиту - 29578,77 грн; - прострочена заборгованість за комісією та процентами - 3631,26 грн; - строкова заборгованість за сумою кредиту - 0,00 грн; - строкова заборгованість за комісією та процентами - 0,00 грн; За вчинення виконавчого напису нотаріусом стягнуто плату у сумі 650,00 грн, яка підлягала стягненню з боржника на користь стягувача на підставі виконавчого напису. Загальна сума, яка підлягала стягненню з відповідачки на користь АТ «Альфа-банк», складала 33860,03 грн. Вчиняючи виконавчий напис приватний нотаріус посилався на статті 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі - ПКМУ № 1172 або Перелік). Матеріали справи містять копію оферти на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №630728132 від 06.09.2017 (а.с. 14), копію акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 06.09.2017 (а.с. 14 на звороті) та копію анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» (а.с. 15), підписані позивачкою [PERSON] . Докази нотаріального посвідчення кредитного договору у формі анкети-заяви та оферти на укладення угоди про надання кредиту матеріали справи не містять, та відповідачем не надано. З виписки з рахунку приватного клієнта № 628537-2023/1103 за період з 07.09.2017 по 25.09.2023 вбачається, що на рахунок [PERSON] було встановлено 07.09.2017 кредитний ліміт у сумі 20000,00 грн. Відповідачка використовувала кошти у межах наданого їй кредитного ліміту та здійснювала погашення кредиту у зазначений у виписці період (а.с. 54-57). 23 листопада 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернувся із заявою до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича про примусове виконання виконавчого напису, зареєстрованого у реєстрі за №36118 та вчиненого 26.10.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, про стягнення з позивачки [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості у загальному розмірі у розмірі 33860,03 гривень (а.с. 12). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича від 24.11.2021 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового стягнення з позивачки суми боргу за вищевказаним виконавчим написом (а.с. 39-40). У подальшому АТ «АЛЬФА- БАНК» змінило найменування на АТ «СЕНС БАНК», що вбачається з офіційної сторінки відповідача за посиланням: https://sensebank.com.ua/about. З отриманої судом з Автоматизованої системи виконавчого провадження інформації про виконавче провадження [NUMBER] встановлено, що у рамках даного виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Скрипником В.Л. 24.11.2021 відкрито виконавче провадження, винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця; винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження; винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій (а.с. 45-46). У межах виконавчого провадженні № [NUMBER] з позивачки [PERSON] були стягнуті грошові кошти у загальному розмірі 19484,21 грн, у тому числі: 298,84 грн - перераховано як витрати виконавчого провадження згідно з постановою приватного виконавця від 24.11.2021; 17441,25 грн перераховано відповідачу Акціонерному товариству «СЕНС БАНК» як часткове виконання виконавчого напису нотаріуса від 26.10.2021 №36118; 1744,12 грн - перераховані як основна винагорода приватного виконавця згідно з постановою від 24.11.2021, що вбачається з листа приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В.Л. від 05 грудня 2023 року (а.с. 87). 4.Норми права та висновки Верховного Суду, які застосував суд За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ч. 1 - ч. 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)… Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За приписами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії. Відповідно до п. 2 глави 12, п. 5.1, 5.2, п. 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (у редакції станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), виконавчі написи вчиняються нотаріусами на документах, які встановлюють заборгованість або передбачають повернення майна. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, то він має бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріального документа. Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду. Згідно з пп. 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 (у редакції станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (у редакції, чинній станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно належать до документів, за якими допускається стягнення заборгованості у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчих написів нотаріусів, й для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами подаються оригінал нотаріально посвідченого договору; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Саме така правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 204/4071/14-ц та від 12.04.2018 у справі № 761/32388/13-ц. Із викладеного вище слід дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення у законному обсязі. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Також у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 320/7932/16-ц Верховний суд зазначив, що вчинення виконавчого напису полягає у посвідченні права стягувача на стягнення коштів або витребування майна. Таке право, як і безспірна заборгованість повинні існувати на момент звернення до нотаріуса. Сам по собі факт подання стягувачем необхідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору щодо боргу. Боржник у судовому порядку може оспорювати виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (щодо розміру боргу або спливу строків давності за вимогами). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 КПК України). За ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як уже зазначалось вище, відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. У свою чергу, відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, яке затверджено Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік) (у редакції на дату вчинення спірного виконавчого напису), одним з таких документів був кредитний договір, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Вказаний п. 2 Переліку внесено (доповнено) згідно з Постановою КМУ від 26.11.2014 № 662. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 вищевказану постанову КМУ від 26.11.2014 № 662 визнано незаконною та нечинною (http://reyestr.court.gov.ua/Review/65037659). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 вищевказана постанова суду залишена без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 відмовлено у перегляді даної ухвали ВАСУ. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Главою 83 ЦК України визначено підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 зробив такі висновки: «Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Судами встановлено, що …. виконавчий напис… визнано таким, що не підлягає виконанню. Тобто правові підстави набуття відповідачем грошових коштів на виконання зазначеного виконавчого напису відсутні, у зв`язку з чим …до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 1212 ЦК України. Висновок апеляційного господарського суду про існування між сторонами договірних відносин, що виникли з договору кредиту, зазначеного не спростовує. Питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. За таких обставин, з урахуванням того, що зазначений вище виконавчий напис … визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже, підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня, суд касаційної інстанції погоджується з правильним висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позову у цій справі». 5.Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Матеріали справи містять належні та достатні докази на підтвердження факту існування кредитних відносин між позивачкою та відповідачем. Разом з тим, кредитний договір у формі оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 06.09.2017 № 630728132, акцепту пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 06.09.2017 та анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб АТ «Альфа-Банк» від 07.09.2017, копія яких міститься у матеріалах справи, нотаріально не посвідчувалися. Станом на 26 жовтня 2021 року - дату вчинення спірного виконавчого напису, правової норми, яка б дозволяла вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, укладених у простій письмовій формі, не посвідчених нотаріально, не існувало, оскільки положення Переліку в частині документів, що підтверджують безспірність вимог за кредитними договорами, визнані незаконними у судовому порядку. Відповідачем не надано доказів нотаріального посвідчення кредитного договору, на якому було вчинено виконавчий напис. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10374/17 (постанова від 21 вересня 2021 року). Закон дозволяє укладати кредитні договори у простій письмовій формі, але не дозволяє у такому випадку кредитору та нотаріусу здійснювати вчинення виконавчих написів на підставі кредитних договорів, що нотаріально не посвідчувалися. Не маючи правових підстав для вчинення виконавчого напису, нотаріус права на його вчинення не мав. Правові позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справах № 638/11807/15-ц (постанова від 10 вересня 2018 року); № 154/948/16 (постанова від 12 вересня 2018 року), № 205/3330/14-ц (постанова від 12 грудня 2018 року), № 369/8126/17 (постанова від 24 березня 2021 року), № 310/9293/15 (постанова від 23 січня 2018 року), № 503/1169/16-ц (постанова від 18 грудня 2019 року); Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/17040/18 (постанова від 04 листопада 2020 року); Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/3006/17 (постанова від 02 липня 2019 року) та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №917/1307/18 (постанова від 23 жовтня 2019 року), на які посилався відповідач, суд не застосовує до спірних правовідносин, оскільки обставини наведених справ не є релевантними з обставинами даної справи. Крім того, правові позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 189/115/19 (постанова від 23.12.2021), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 205/3330/14-ц (постанова від 12.12.2018) суд у даній справі не застосовує, зважаючи на ієрархію в застосуванні в судовій практиці висновків Колегій судів або Судової палати Верховного суду, Об`єднаної палати або висновків Великої Палати Верховного Суду. Процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду. У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. Отже, вбачається наступна ієрархія та градація висновків Верховного суду (за спаданням): - остання позиція Великої палати Верховного суду; - позиція Великої палати Верховного суду; - позиція об`єднаної палати Верховного суду; - позиція судової палати Верховного суду; - позиція колегії судів Верховного суду. Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 (справа № 910/10374/17), як остання позиція Великої Палати Верховного Суду. Тому доводи відповідача про правомірність вчинення виконавчого напису на договорі, укладеному у простій письмовій формі, є такими, що не відповідають положенням закону та не узгоджуються з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі положення нормативно-правового акту, який станом на дату вчинення виконавчого напису був нечинним та скасованим судом. Відтак, суд визнає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, і задовольняє позов в цій частині. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка, зокрема, наведена в у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10/02/2010 року, п.58) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення…Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень…. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя. У зв`язку зі встановленням судом відсутності правових підстав для вчинення виконавчого напису, суд не надає оцінку іншим, другорядним аргументам позивачки та відповідача, зокрема, щодо безспірності (спірності) вимог, штучного збільшення відповідачем суми заборгованості за кредитним договором, неспростування позивачкою суми боргу за виконавчими написами, відсутність доказів про інший розмір заборгованості тощо. Щодо вимоги про стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України Позивачкою було заявлено вимогу про стягнення з відповідача АТ «СЕНС БАНК» на її користь грошових коштів у розмірі 33 800,00 гривень як незаконно отриманих відповідачем та стягнутих з позивачки у рамках виконавчого провадження № [NUMBER]. Разом з тим з матеріалів справи, вбачається, що на користь відповідача з позивачки у рамках виконавчого провадження № [NUMBER] було стягнуто лише 17441,25 грн, а не 33800,00 грн, як стверджував представник позивачки у позовній заяві. Отже суд виснує, що з позивачки на користь відповідача на підставі виконавчого напису, який суд визнає таким, що не підлягає виконанню, було стягнуто 17441,25 гривень. Така сума безпідставно отриманих відповідачем коштів є доведеною належними та достатніми доказами, копії яких містяться у матеріалах справи, та не є спростованою відповідачем. Ураховуючи, що у даній справі підставою отримання відповідачем (стягнення з позивачки на користь відповідача) - Акціонерним товариством «СЕНС БАНК» коштів у розмірі 17441,25 гривень був виконавчий напис, який визнається судом таким, що не підлягає виконанню, суд уважає, що вимога позивачки про стягнення грошових коштів у розмірі 33800,00 гривень на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України підлягає частковому задоволенню, а саме у межах реально стягнутих та перерахованих відповідачу грошових коштів у розмірі 17 441,25 грн. Такі висновки суду цілком відповідають правовій позиції Верховного Суду у справі № 910/1531/18. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 16 358,75 грн (33800,00 - 17441,25 = 16 358,75) слід відмовити за недоведеністю. 6.Розподіл судових витрат Згідно зі ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачкою при зверненні до суду судового збору у сумі 858,88 грн (з урахуванням понижуючого коефіцієнту на підставі ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір») за позовну вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 33800,00 грн (а.с. 1). Позовна вимога про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивачкою не оплачувалася з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.02.2020 у справі №643/2870/18. Зважаючи на те, що позовні вимоги про стягнення коштів суд задовольняє частково, у загальній сумі 17441,25 грн, тобто 51,60 % від ціни позову, то з відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у сумі 443,18 грн (858,88 х 51,60 % = 443,18). Також з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн за розгляд судом позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, яку суд задовольняє повністю. Крім того представник позивачки просив стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надав відповідні докази. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України). У відповідності до ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Зі сторони позивачки на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу було надано такі докази: 1) копію договору про надання правової допомоги від 14 травня 2023 року № 65, укладеного між адвокатом Купенко Максимом Сергійовичем та [PERSON] , відповідно до якого за домовленістю сторін розмір гонорару за годину роботи становить 2000,00 грн, який може бути сплачений готівкою або у безготівковому порядку (а.с. 9-10); 2) довідку від 02.10.2023 № б/н, відповідно до якої [PERSON] здійснила оплату готівкою у розмірі 6000,00 гривень правничих послуг, наданих адвокатом Купенком Максимом Сергійовичем (а.с. 16); 3) копію акту від 02.10.2023 № 5 приймання-передачі послуг за договором № 65 від 14.05.2023, відповідно до якого вартість однієї години послуг складає 2000,00 грн, а загальна вартість наданих послуг становить 6000,00 гривень (а.с. 17). На підтвердження направлення на поштову адресу відповідача документів, що підтверджують витрати позивачки на правничу допомогу, представником позивачки надано: копію фіскального чеку від 03.10.2023; копію опису вкладення в цінний лист від 03.10.2023 № 1751001537562 (а.с. 19). Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно зі п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідач подав клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, у якій просив суд у разі задоволення позовних вимог повністю або частково відмовити у стягненні витрат на правову допомогу за недоведеністю або зменшити їх розмір. На думку відповідача винагорода у розмірі, зазначеному у орієнтовних розрахунках судових витрат є завищеною, надуманою, недоведеною жодними доказами, та такою, що дійсно не відповідає складності справи та сумі, яка стягнута згідно з виконавчим написом, а тому підлягає зменшенню. Зі сторони позивачки надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на правничу допомогу у строки, що передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у тому числі: договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги та довідку на підтвердження фактичної сплати суми гонорару. Такі докази завчасно були направлені відповідачу. Відповідач же не довів перед судом неспівмірність витрат, понесених позивачкою на правову допомогу. Будь-яких доказів чи аргументів щодо неспівмірності (невідповідності ринковим цінам на такі послуги, чи невідповідність складності справи тощо) не надав. У якому саме розмірі відповідач уважав витрати співмірними та такими, що відповідають, на його думку, критерію розумності та дійсної вартості таких витрат, - не повідомив. Суд зазначає, що недостатньо просто заявити про неспівмірність витрат на правову допомогу, що понесені іншою стороною. Неспівмірність витрат має бути доведена стороною, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Доводи відповідача про те, що матеріали справи однозначно, на його думку, підтверджують, що адвокатом (представником позивача) неодноразово заявлялися безпідставні, непотрібні для досягнення необхідного клієнтам результату (визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), клопотання, заяви тощо не ґрунтуються на матеріалах справи. Крім того, у розрахунок витрат на правничу допомогу включено послуги за складення та підготовку тільки двох запитів: до приватного виконавця (з метою отримання копій матеріалів виконавчого напису та виконавчого провадження) та до суду про витребування доказів, що не свідчить про їх безпідставність та зловживання правом. Такі запити та клопотання представника позивачки, на думку суду, були спрямовані саме на досягнення бажаного для позивачки результату. Суд також ураховує поведінку відповідача, який мав би діяти розсудливо та добросовісно, та якому має бути достеменно відомо про наведенні у цьому рішенні правові позиці Великої палати Верховного Суду та судову практику, що скалася у результаті розгляду багаточисельних аналогічних справ, у тому числі за участю відповідача, й відповідач не позбавлений був права визнати позов, чи не звертатися до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису у спосіб, не передбачений законом, що призвело б до зменшення судових витрат чи не виникнення їх взагалі. На думку суду, судові витрати у заявленому розмірі, понесені позивачкою, відповідають критеріям реальності (їх дійсності та необхідності), розумності та не є явно несправедливими та обтяжливими для відповідача. Розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для позивачки. Отже, суд не вбачає підстав для зменшення витрат позивачки на оплату правничої допомоги. Позивачкою фактично заявлено було дві позовні вимоги: 1) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню; 2) стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, одну з яких суд задовольняє повністю, а іншу - частково. Оскільки позовна заява позивачки підлягає задоволенню частково, суд,

Outcome: partial