Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

У вересні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04 жовтня 2019 року, мають спільного сина [PERSON] , 2021 року народження. За час спільного проживання вона працювала, повністю утримувала родину, оплачувала відпочинок, відповідач час від часу брав у неї в борг кошти, які не повернув і до цього часу. За його проханням почала проводити ремонт другого поверху житлового будинку для спільного проживання, утеплила будинок, змінила котла, закупила дров для обігріву Спільне життя не склалось, проживають окремо. Неповнолітня дитина залишилась проживати з нею, перебуває на її утриманні. Відповідач самоусунувся від виховання та утримання спільного сина, аліменти сплачує нерегулярно та не у повному обсязі. За час спільного проживання ними придбано рухоме майно та будівельні матеріали, які залишились в житловому будинку відповідача: Ламінат Alsapan на 2-й поверх, артикул 502W5G - 19 330 грн; пінопласт ПСБ на утеплення будинку - 24 512 грн; світильники, датчик руху - 1 330 грн; Гіпсокартон, цемент, газоблоки, пісок, плитаОБВ - 56 697 грн; Ванна кутова Cersanit Venusl50*150 - 8 628 грн;. Душова кабіна ScandiSPA 100*100*185 2-й поверх- 7 077 грн; Унітаз DEVIT 2-й поверх - 7 638 грн; Душова система Imprese Т-15080, 2-й поверх - 3 752 грн;. Радіатори Vogel & Noot 2шт. - 17 424 грн; Крани радіаторні 6шт. - 1 018 грн; Меблі Венеція 100см +дзеркало - 18 648 грн; Інвертор TWI 280D - 2 756 грн; Труба каналізаційна КАН, фасонина - 20 994 грн; Кутова шліфмашина WEV 1500-125 R T - 4 170 грн; Метал на хвіртку та вольєр - 22 674 грн; Компресори герметичні в холодильник 2шт. - 9 181 грн; Ондулін на вольєр, цвяхи - 2 006 грн; Обзел дубовий(дошка для вольєру) - 19 100 грн; Телефон APPLE iPfone 12 Pro Max - 42 492 грн; Телевізор Sony KD85XH8096BR2 - 78 271 грн; Набір інструментів, рівень,правило,диски - 5 390 грн; Шафа- купе 4 дверна на 2-й поверх- 27 580 грн; Котел твердопаливний Bizon FS40 - 31 480 грн. Також був придбаний автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (вартістю 150 262 грн.). Для уникнення поділу автомобіля та приховання майна [PERSON] переоформив автомобіль на свою мати - [PERSON] . Всього ними було майна на загальну вартістю 582 420 грн.. Тобто її частина становить 291 210 грн., яку має сплатити відповідач на її користь. Просила суд: визнати об`єктами права спільної сумісної власності: Ламінат Alsapan на 2-й поверх, артикул 502W5G; пінопласт ПСБ на утеплення будинку; світильники, датчик руху; Гіпсокартон, цемент, газоблоки, пісок, плитаОБВ; Ванна кутова Cersanit Venusl50*150;. Душова кабіна ScandiSPA 100*100*185 2-й поверх; Унітаз DEVIT 2-й поверх; Душова система Imprese Т-15080, 2-й поверх;. Радіатори Vogel & Noot 2шт.; Крани радіаторні 6шт.; Меблі Венеція 100см +дзеркало; Інвертор TWI 280D; Труба каналізаційна КАН, фасонина; Кутова шліфмашина WEV 1500-125 R T; Метал на хвіртку та вольєр; Компресори герметичні в холодильник 2шт.; Ондулін на вольєр, цвяхи; Обзел дубовий(дошка для вольєру); Телефон APPLE iPfone 12 Pro Max; Телевізор Sony KD85XH8096BR2; Набір інструментів, рівень,правило,диски; Шафа- купе 4 дверна на 2-й поверх; Котел твердопаливний Bizon FS40; автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на майно та будівельні матеріали на загальну суму 582 420 грн.: Ламінат Alsapan на 2-й поверх, артикул 502W5G; пінопласт ПСБ на утеплення будинку; світильники, датчик руху; Гіпсокартон, цемент, газоблоки, пісок, плитаОБВ; Ванна кутова Cersanit Venusl50*150;. Душова кабіна ScandiSPA 100*100*185 2-й поверх; Унітаз DEVIT 2-й поверх; Душова система Imprese Т-15080, 2-й поверх;. Радіатори Vogel & Noot 2шт.; Крани радіаторні 6шт.; Меблі Венеція 100см +дзеркало; Інвертор TWI 280D; Труба каналізаційна КАН, фасонина; Кутова шліфмашина WEV 1500-125 R T; Метал на хвіртку та вольєр; Компресори герметичні в холодильник 2шт.; Ондулін на вольєр, цвяхи; Обзел дубовий(дошка для вольєру); Телефон APPLE iPfone 12 Pro Max; Телевізор Sony KD85XH8096BR2; Набір інструментів, рівень,правило,диски; Шафа- купе 4 дверна на 2-й поверх; Котел твердопаливний Bizon FS40; автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частину спільного майна в розмірі 291 210 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2912 грн., витрати на виготовлення звітів в розмірі 6700грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2022 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд проводити за правилами загального позовного провадження. 25 січня 2023 року до суду надійшов зустрічний позов та відзив на позов [PERSON] . Свої заперечення та вимоги мотивував тим, що після припинення спільного проживання він продовжував утримувати спільну дитину. Але [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів. За судовим рішенням з нього стягнено аліменти в розмірі 3000 грн. на утримання дитини, та 1000 грн. на утримання [PERSON] до досягнення дитиною трьох років. Через переїзд [PERSON] до м.Звенигородка Черкаської області обмежило його спілкування з дитиною. Жодних коштів у борг у неї не брав. Дійсно за час шлюбу вона продала квартиру в м.Звенигородка, а за ці кошти придбала земельну ділянку в с.Гатне Фастівського району, які і оформила на себе, і залишок коштів витратила на власний розсуд. Вказав, що ремонт житлового будинку в [ADDRESS] проводився власником майна - [PERSON] за кошти, які вона отримала від продажу належної земельної ділянки в с.Лісники. Звісно деякі речі придбавала на прохання матері й [PERSON] , при цьому останній надавались на це грошові кошти, та яка для власної зручності розраховувалась власною карткою. Вказаний спірний автомобіль належить його матері - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02червня 2022 року. Крім того, через собачку [PERSON] довелось змінювати паркетну дошку на ламінат у будинку, а її син від першого шлюбу розбив холодильник та ця шкода не відшкодована. Вказав, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У цій квартирі за час спільного проживання ними був зроблений ремонт. За ремонті роботи ними витрачено 74800 грн., придбались будівельні матеріали, меблі, техніка для квартири на загальну суму 496 500 грн., які залишились в квартирі: міжкімнатні двері 4шт. та арка - на загальну суму 39000 гри.; вхідні двері - 12000 гри.; два умивальника з тумбами - на загальну суму 9000 грн.; пральна машина - на суму 11000 грн.; посудомийна машина 15000 грн.; дзеркало з підсвіткою - 3500 грн.; штори та карнизи у дві кімнати та кухню - на загальну суму 15000 грн.; меблі для кухні - на загальну суму 60000 грн,.: шафа-купе у коридор - 9000 грн.; шафа-купе у кімнату - 8000 грн.; кахельна плитка на балкон - на загальну суму 6000 грн.; кахельна плитка у коридор та кухню для підлоги - на загальну суму 8000 грн.; кахельна плитка робоча поверхня для кухні - на загальну суму 3500 грн.; кахельна плитка для ванної на загальну суму 7000 грн.; кахельна плитка для туалету - на загальну суму 4000 грн., тепла підлога на кухню та коридор з датчиками - на загальну суму 10000 грн.; душова кабіна -12000 грн.; сушарка для рушників - 4000 грн.; унітаз - 3800 грн.; варочна поверхня Самсунг - 12000 грн.; холодильник Самсунг - на суму 12000 грн.; телевізори Самсунг (3 шт.) - на загальну суму 91000 грн.; диван - 9000 грн.; тумба 4000 грн.; стіл, стільці, уголок на загальну суму 16000 грн.; килим на підлогу - 16000 грн.; витяжка 4000 грн.; блендер - 1 900 грн.; кондиціонери «Кулер Хантері» (2 шт.) - 16000 грн.. Тому він має право на компенсацію частини в розмірі 210 850 грн. та 37400 грн. Просив суд: виділити [PERSON] спільне майно, яке знаходиться у її розпорядження в квартирі [ADDRESS] , на загальну суму 421 700грн. в натурі: міжкімнатні двері 4шт. та арка.; вхідні двері; два умивальника з тумбами; пральна машина; посудомийна машина; дзеркало з підсвіткою; штори та карнизи у дві кімнати та кухню; меблі для кухні, шафа-купе у коридор; шафа-купе у кімнату; кахельна плитка на балкон; кахельна плитка у коридор та кухню для підлоги; кахельна плитка робоча поверхня для кухні; кахельна плитка для ванної; кахельна плитка для туалету, тепла підлога на кухню та коридор з датчиками; душова кабіна; сушарка для рушників; унітаз; варочна поверхня Самсунг; холодильник Самсунг; телевізори Самсунг (3 шт.); диван; тумба; стіл, стільці, уголок; килим на підлогу; витяжка; блендер; кондиціонери «Кулер Хантері» (2 шт.); стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 210 850грн. та 37 400 грн.; судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу покласти на відповідача. У підготовчому судовому засіданні 25 січня 2023 року зустрічний позов об`єднано з первісним позовом в одне провадження. 01 лютого 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково [PERSON] вказала, що відповідач має заборгованість по аліментам за 7 місяців. А тому вона має право на збільшення своєї частки у спільному майні, враховуючи що з нею проживає малолітня дитина та розмір аліментів не достатній для забезпечення розвитку дитини та її лікування. Відповідач не надав доказів на підтвердження можливості утримувати сімю за час їх спільного проживання. Натомість вона надала докази свого працевлаштування, продажу квартири та квитанції\\чеки на придбання будівельних матеріалів на ремонт в будинку відповідача. Жодної земельної ділянки вона не купувала в с.Гатне. Його мати дійсно продала земельну ділянку, але на ці кошти був придбаний автомобіль для брата відповідача, а їй не давала жодної копійки. Автомобіль був придбаний за час спільного проживання, відчужений без її згоди, а тому відповідач має сплатити грошову компенсацію реальної ринкової вартості транспортного засобу. Просила позов задоволити частково. 14 лютого 2023року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Не погоджуючись з доводами зустрічного позову [PERSON] вказала, що квартира в с.Новосілки була придбана нею в 2017 році для свого старшого сина та весь ремонт нею зроблений до 2018 року, тобто ще до спільного проживання і вони не планували там проживати. Працівник [PERSON] був підібраний та обігрітий, проживав у прибудові в с.Лісники. Жодних робіт у неї на квартирі не виконував, оскільки в квартирі проживали квартиранти ще з 2020 року. [PERSON] не вклав у цю квартиру жодної гривні, не недав чеки та квитанції на придбання такого майна, перелік майна вказав не правильно. Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 березея 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду в судове засідання. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених у позові та відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача позов не визнали, вимоги за зустрічним позовом підтримали, просили відмовити у задоволенні позову, та задоволити зустрічний позов у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що 04 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 21 липня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення. Так,згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору про поділ майна подружжя враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 2019 року по 20 червня 2022 року (дата набрання рішенням суду по справі 694/677/22 визначена з Єдиного реєстру судових рішень). Щодо посилання позивача про відступ від ідеальних часток. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] вказувала, що вони не досягли домовленості про поділ спірного майна, при цьому просила збільшити її частку у спільному майні подружжя з урахуванням наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, проживання з нею малолітньої дитини. Суд враховує, що проживання дитини з позивачем, існування у відповідача заборгованості по сплаті аліментів, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, позивачем не доведено. А у разі подальшої несплати відповідачем аліментів, позивачка не позбавлена можливості у порядку статті 190 СК України укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), звернутись з позовом про стягнення пені. Тому жодна з наведених позивачем обставин не є підставою для збільшення її частки у спільному майна. Крім того, позивачем не подавалась суду відповідна заява про зміну підстави або предмету позову, збільшення або зменшення позовних вимог. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (частини перша, друга статті 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. Щодо автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . З листа Головного сервісного центру МВС №31/26-365аз від 12 вересня 2022 року щодо відомостей про автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вбачається, що: 15 грудня 2021 року зареєстрований за [PERSON] ; 02 червня 2022 року на підставі договору, укладеному ТОВ «Експрес авто діагностика» №8095/22/002809, перереєстровано на [PERSON] .. Оскільки спірний автомобіль придбаний за час зареєстрованого шлюбу, відповідач не спростував презумпцію спільності майна та вкладення лише особистих коштів, свої заперечення ґрунтував лише на правомірності набуття права власності на автомобіль іншим власником, тому суд приходить до висновку, що автомобіль є спільним майном подружжям. Також встановлено, що автомобіль перереєстрований на третю особу - [PERSON] .. У матеріалах справи відсутні докази того, що спільний автомобіль був відчужений за згодою [PERSON] . Натомість на час його відчуження, між колишнім подружжям склались напружені стосунки, спільне проживання було фактично припинено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відчуження спірного автомобіля без згоди позивачки та використання коштів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, що надає право позивачу на отримання половини його вартості (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16). Вирішуючи питання про розмір компенсації суд керується наступним. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Поскільки на момент вирішення судом спору автомобіль було відчужено за договором і він не належить подружжю, а належить іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, отримані від його реалізації. З матеріалів справи не можливо встановити вартість автомобіля на час відчуження. Жодних належних доказів вартості автомобіля відповідно до договору купівлі-продажу, згідно якого було відчужено спірний автомобіль сторонами не надано. Також відповідач не спростував доводів позивача про вартість автомобіля в розмірі 150 262 грн. Тому вартість автомобіля слід визначити відповідно до визначення ринкової вартості, вказаної позивачем у розмірі 150 262 грн., оскільки відповідачем не було спростовано та не надано доказів щодо неповноти, неточності, невідповідності наявному у матеріалах звіту та які б спростовували вказану вартість. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно вимоги ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті вимоги, на які вона посилається, разом з тим відповідачем не надано доказів на спростування тверджень позивача щодо вартості відчуження автомобіля. Будь-яких інших доказів позивачем на спростування вимог позивача суду не надано. Тому позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі викладеного, позивачка має право на половину вартості автомобіля в розмірі 75 131 грн., оскільки підстави для відступу від рівності часток подружжя відсутні. Щодо поділу телефону APPLE iPfone 12 Pro Max слід вказати, що в матеріалах справи взагалі відсутні докази того для кого купувався даний телефон, хто ним користується на час вирішення справи, чи дійсно він залишився у будинку. Враховуючи специфічність використання телефону, як правило, купується для користування певною особою та є особистою річчю, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Щодо іншого рухомого майна по [ADDRESS] . Судом встановлено, що власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON] (мати відповідача [PERSON] ). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98). В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права. Звертаючись до суду з позовом про поділ: Ламінат Alsapan на 2-й поверх, артикул 502W5G; пінопласт ПСБ на утеплення будинку; світильники, датчик руху; Гіпсокартон, цемент, газоблоки, пісок, плитаОБВ; Ванна кутова Cersanit Venusl50*150;. Душова кабіна ScandiSPA 100*100*185 2-й поверх; Унітаз DEVIT 2-й поверх; Душова система Imprese Т-15080, 2-й поверх;. Радіатори Vogel & Noot 2шт.; Крани радіаторні 6шт.; Меблі Венеція 100см +дзеркало; Інвертор TWI 280D; Труба каналізаційна КАН, фасонина; Кутова шліфмашина WEV 1500-125 R T; Метал на хвіртку та вольєр; Компресори герметичні в холодильник 2шт.; Ондулін на вольєр, цвяхи; Обзел дубовий(дошка для вольєру); Телевізор Sony KD85XH8096BR2; Набір інструментів, рівень,правило,диски; Шафа-купе 4 дверна на 2-й поверх; Котел твердопаливний Bizon FS40 - позивачка вказувала, що це все купувалось для їх спільного проживання в будинку по [ADDRESS] та дане майно залишилось в будинку. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За приписами статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Статтею 175 ЦПК України передбачено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За наведених правових норм, сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання. При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Верховний Суд в своїх постановах, в тому числі, в постанові великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц неодноразово наголошував на тому, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Позивач не звертався до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача належним або з клопотанням про залучення співвідповідачів до участі у справі. А за приписами діючого ЦПК України, суд з власної ініціативи не вчиняє дій щодо заміни неналежного відповідача або залучення співідповідачів. Враховуючі подані сторонами докази, надані пояснення суд приходить до висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки [PERSON] не є власником житлового будинку та інших речей, які знаходяться у будинку. Клопотань про заміну відповідача або залучення у якості співвідповідачем [PERSON] позивачкою не заявлено та не подано заяву про уточнення позовних вимог. Свої заперечення відповідач грунтував саме на наявності права власності на нерухоме майно у іншої особи та наявність у неї грошових коштів для проведення ремонту в будинку, придбання будівельних матеріалів, обладнання, техніки, меблів, тощо. Тому вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо доводів зустрічного позову. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України). За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторінзавдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). До зустрічного позову відповідач не надав жодного та належного доказу вкладення спільних коштів на придбання всього майна, проведення робіт. Покази свідка [PERSON] та подані ним рахунки по квартирі суд оцінює критично, оскільки з них не можливо встановити джерело походження коштів (сам факт передачі коштів [PERSON] не може з цим ототожнюватись), та у своїх показах не конкретизував коли саме та які роботи там виконував. При цьому суд враховує, що за договором оренди дана квартира вже здавалась у червні 2019 року з ремонтом та меблями. Тому у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову [PERSON] та відмови у задоволенні зустрічного позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved