Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Михайленко Н.М. звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що 07 квітня 1998 року [PERSON] (надалі-позивач), за Договором купівлі - продажу придбав у [PERSON] та [PERSON] (надалі-відповідачі), житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . Даний Договір був укладений на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна`і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під номером 2724-А/912 від 07.04.1998. Положеннями даного Договору передбачено, що його подальше нотаріальне посвідчення не потрібно. Таким чином після укладення даного Договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали. Умови укладеного Договору купівлі-продажу були повністю виконані позивачем та відповідачами. 08 квітня 1998 року цей Договір було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризацій за № 39632. Відповідно до рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року №326-1/1536 та від 17 березня 2005 року №192/2767, позивачу надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0666 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS] . Підставою для звернення до суду з позовом слугувало те, що на даний час виникла необхідність розпорядитися нерухомим майном, при цьому нотаріусом відмовлено у посвідченні будь-яких правочинів щодо цього житлового будинку. Нотаріусом повідомлено, що посвідчити вищезгаданий договір, укладений на біржі - для подальшої реєстрації права власності на житловий будинок, або укласти новий договір купівлі-продажу житлового будинку, не є можливим так як 08 квітня 1998 року Договір було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризаціїї за № 39632, а відповідно до рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-1/1536 та від 17 березня 2005 року №192/2767 позивачу вже надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0666 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS] . Єдиним способом захисту прав позивача є визнання за ним у судовому порядку права власності на житловий будинок. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 05.04.2023 залишено позовну заяву без руху та надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б від 10.04.2023 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, при цьому представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримує вимоги позову в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явивились, про розгляд справи повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, відзив на позовну заяву не подавали. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає позовну заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 квітня 1998 року [PERSON] за Договором купівлі- продажу придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . Даний Договір був укладений на Товарній біржі «Українська біржа «Десятинна`і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» під номером 2724-А/912 від 07.04.1998 року. Положеннями даного Договору передбачено, що його подальше нотаріальне посвідчення не потрібно. Таким чином, після укладення даного Договору його нотаріального посвідчення сторони не здійснювали. 08 квітня 1998 року Договір було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризаціїї за № 39632. Відповідно до рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року № 326-1/1536 та від 17 березня 2005 року № 192/2767, [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0666 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS] . У січні 2021 року позивач звертався до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про визнання дійсним Договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладеним між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , зареєстрований на Товарній біржі «Українаська біржа «Десятинна» 07 квітня 1998 року за № 2724-А/912 та зареєстрований в Київському міському БТІ за № 39632. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2021 року (справа № 754/780/21) у задоволенні позовних вимог відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року рішення залишено без змін. У мотивувальній частині рішення апеляційним судом зазначено про те, що слід звернути увагу на те, що відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним іншого документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Єдиним способом захисту прав [PERSON] є визнання за ним у судовому порядку права власності на житловий будинок. Згідно з ч.ч.2,4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод від 04.05.1950 р., ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., набрала чинності для України 11.09.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Ч.1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. За змістом положень вказаних норм суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Відповідно до положень до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 53 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» архівна копія договору купівлі-продажу не є підставою для державної реєстрації вказаної квартири. Крім того, згідно з вимогами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. У відповідності до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України), що набрав чинності 01.01.2004, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Київській універсальній біржі 07 квітня 1998 року, то при вирішенні даного спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу». Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно із ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу квартири) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Згідно з ч.ч.2,4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно зі ст. 153 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. З огляду на положення ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції від 26.01.1993 р., що діяла на момент укладання правочину, якими передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, договір нотаріально не посвідчувався. Відповідно до п. 9 Додатку № 1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна віднесено договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею. Відповідно до п.2 ч.1,2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Пунктом 1 ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що права на нерухоме майно, які виникли до 01.01.2013 р., визнаються дійсними у разі, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Правом власності є право особи на річ (майно) яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). За приписами ст. 317 ЦК України зміст права власності полягає у праві власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, зокрема, у разі неможливості одержати у відповідних органах правовстановлюючий документ на підтвердження права. Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку в порядку ст. 392 ЦК України є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду у постановах від 02.05.2018 р. у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 р. у справі № 904/8186/17, від 11.04.2019 р. у справі № 910/8880/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 р. у справі № 916/1608/18. Згідно зі ст.ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, приймаючи до уваги те, що оригінал договору купівлі-продажу квартири, зареєстрований 07 квітня 1998 року Товарною біржею «Українська біржа «Десятинна», реєстровий № 2724-А/912 не був нотаріально посвідчений, та враховуючи відмову нотаріуса у посвідченні будь-яких правочинів щодо житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] суд дійшов висновку, що позивачем вжито всіх заходів для відновлення порушеного права, отже у даному випадку для позивача єдиним способом захисту її права є визнання за ним у судовому порядку права власності на будинок. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Outcome: approved