Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними пунктів Кредитного договору від 18.08.2008 року №VOKVGA0000001672, укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Комерційним банком «Приватбанк»: - п.1.1 в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 750 доларів США у момент надання кредиту; винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.2 Кредитного договору; п.7.2 в частині винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу, п.2.2.3, 3.6, 7.3 Кредитного договору. В обґрунтування позову вказує, що 18.08.2008 між сторонами був укладений кредитний договір №VOKVGA0000001672, відповідно до якого позивачу було надано кредит на споживчі цілі у розмірі 29263,84 доларів США. 23.09.2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно з абз.6 п.6 якої строк позовної давності встановлено у 50 років, тому звернення з позовом до суду у межах строку позовної давності. Згідно п.8.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти на строк з 18.08.2008 по 18.08.2018 у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 29263,84 доларів США на споживчі цілі, з них 25000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 750 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 188,52 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування на перший рік дії кредиту, 130,92 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3 194,40 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.3.7 кредитного договору зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.2 кредитного договору. На думку позивача, положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ч.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» і п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, які були чинними на момент укладення спірного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно - правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача , як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Крім того заочним рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 21.05.2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 34 973,02 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки та виселено [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] із зняттям з реєстраційного облік. В задоволенні вимоги про виселення інших осіб з даного житлового будинку відмовлено. Незважаючи на це рішення, банк звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області із позовом про стягнення з позивача заборгованості в розмірі 139\~766,48 доларів США. За період з 15.09.2008 по 23.09.2013 позивачем було сплачено 3 403,53 доларів США винагороди за неіснуючу за умовами кредитного договору комісію під якою приховано винагороду за резервування ресурсів. А за період з 15.09.2008 по 25.07.2014 включно ним сплачено 6\~125,64 доларів США комісії. Крім того, внаслідок сплати винагороди за неіснуюче надання фінансового інструменту в момент укладення спірного договору позивачу було видано на 750 доларів менше, а проценти на цю суму нараховувались, що є обманом споживача. 10.04.2023 року до суду надійшов відзив від представника ПАТ КБ «Приватбанк», який вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту прав, посилання позивача на ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставним, з метою ухилення від сплати судового збору. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем було пропущено загальний строк позовної давності встановлений у ст.257 ЦК України тривалістю 3 роки, а посилання позивача на п.6 додаткової угоди до оспорюваного договору від 23.09.2013 року є невірним. Кредитний договір укладено 18.08.2008 року, тобто загальний строк позовної давності розпочався з 19.08.2008 року та закінчився 19.08.2011 року, у разі якщо рахувати відлік від укладення додаткової угоди 23.09.2013 року, то строк позовної давності закінчився 24.09.2016 року. Крім того, кредитний договір укладено за 3 роки до внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів», тому на момент укладення кредитного договору у 2008 році договір був чинним. У судове засідання позивач подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак скерував письмові пояснення по справі, в яких вважає, що позивач поводиться суперечливо, оскільки про наявність зобов`язань йому було відомо під час укладення кредитного договору. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим. [PERSON] ініціював подання позову про захист прав споживача фактично для зупинення судового розгляду справи за позовом банку про стягнення заборгованості. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.08.2008 року між ПриватБанк та [PERSON] укладено кредитний договір №VOKVGA0000001672, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи або перерахування на рахунок зазначений п.8.1 цього договору, що передбачено п.1.1 договору. Позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду згідно п.п.8.1 та 7.2 даного договору, що передбачено п.2.2.3. Відповідно до п.7.2 при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за даним договором є відсотками в розумінні ЦК України (п.7.2). Згідно п.3.6 договору , позичальник сплачує банку винагороду в розмірі та строки, зазначені в п.8.1 даного договору. Згідно п.8.1 кредитного договору банк зобов`язався надати позивачу кредитні кошти на строк з 18.08.2008 по 18.08.2018 у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 29263,84 доларів США на споживчі цілі, з них 25000 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 750 доларів США на оплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 188,52 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування на перший рік дії кредиту, 130,92 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3 194,40 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.3.7 кредитного договору зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.2 кредитного договору. (а. с. 7-8). П.8,9 визначено невід`ємними додатками до договору є: Додаток №1 детальний опис загальної вартості кредиту, Додатком №2 графік погашення кредиту за кредитним договором. 23 вересня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору №VOKVGA0000001672 згідно з якою сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір: суму заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до дати підписання угоди зменшити на 4860,08 дол. США, а саме: відсотки у розмірі 0 дол. США, комісія у розмірі 0 дол. США, пеня у розмірі 4860,08 дол США., п.8.1 договору викладено у новій редакції. Крім того, терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 50 років. На підтвердження заявлених вимог позивач надав розрахунок заборгованості станом на 11.04.2022 року, згідно якого загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 31 648,84 USD, в т.ч. залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом 22 469.40 USD, загальний залишок заборгованості за процентами 28 316,47 USD, заборгованість з комісії 7 295,78 USD, в т.ч. заборгованість за простроченою комісією 7 295,78 USD, погашено пені в т.ч. списано 136,45 USD, загальна сума нарахованої пені 72 505,39 USD, всього заборгованість 139 766,48 USD. За підрахунком\~позивача,\~загальна сума\~сплаченої комісії\~за період\~з 15.09.2008\~по 25.07.2014\~включно становить\~6\~125,64\~доларів США,\~загальна сума\~за період\~з 15.09.2008\~по 23.09.2013\~-\~3403,53 доларів США. У частині першій статті 627\~ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3\~ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)). Частиною четвертою статті 42\~Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42\~Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У Рішенні від 01 листопада 2023 року № 9-р(ІІ)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного обов`язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини). За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацом другим частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно зі статтею 55\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті\~3, частина третя статті\~509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15. Частинами другою, третьою\~статті 215 ЦК України\~визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до\~статті 217 ЦК України\~недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Частинами першою, другою\~статті 228 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Встановивши, що положення спірного споживчого кредитного договору від 18.08.2008 року між ПриватБанк та [PERSON] №VOKVGA0000001672 передбачають сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту, проведення додаткового моніторингу і дострокову сплату платежів, що було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, суд дійшов висновку про те, що такі умови договору порушують публічний порядок та є нікчемними. Практика правозастосування положень статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положень\~статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакціях, які набрали чинності з 13 січня 2006 року, зокрема в частині визнання нікчемними положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є усталеною (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 201/4087/17, від 15 січня 2020 року у справі № 363/940/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 302/946/17, від 03 листопада 2021 року у справі № 757/40852/17, від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц, від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц, від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц). З урахуванням наведеного, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини 2\~ст.16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 Цивільного кодексу України, частина третя статті 36 Закону). Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону, а тому у задоволенні позовних вимог про захист прав споживачів, визнання недійсними пунктів Кредитного договору від 18.08.2008 року №VOKVGA0000001672, укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Комерційним банком «Приватбанк»: - п.1.1 в частині оплати винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 750 доларів США у момент надання кредиту; винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п.7.2 Кредитного договору; п.7.2 в частині винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу, п.2.2.3, 3.6, 7.3 Кредитного договору, належить відмовити саме з цих підстав. За наявності підстав для визнання правочину нікчемним, строк позовної давності застосовується лише щодо вимог про застосування наслідків виконаного за нікчемним правочином (постанова Верховного суду від 25 січня 2023 року у справі №760/10552/17). Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті, суд не вбачає правових підстав для застосування строків позовної давності, про вжиття яких просив відповідач. На підставі ст.ст. 16, 203, 215, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та

Outcome: dismissed