Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.02.2009 у розмірі 41565 грн. 14 коп. та судовий збір у сумі 2684 грн. 00 коп. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що 04.02.2009 [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у сумі 500 грн. Він підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме «Умовами та правилами надання банківських послу» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 50000 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі та на умовах передбачених договором. Відповідач не надавав своєчасно АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що відображено у розрахунку заборгованості. В порушення умов кредитного договору та норм ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У порушення ст. 610 ЦК України, ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушила зобов`язання за даним договором. У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором, [PERSON] , станом на 13.02.2023 має заборгованість у сумі 41565 грн. 14 коп., з яких: 35141 грн. 73 коп. заборгованість за тілом кредиту, 6423 грн. 41 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. На даний час [PERSON] продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк» в зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до реєстру відправки поштових повідомлень, відповідач [PERSON] позовні матеріали отримав. Оскільки відповідач не подав відзив на позовну заяву, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Ознайомившись із матеріалами справи суд приходить до наступного. Судом установлено, що 04.02.2009 [PERSON] ознайомившись із Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» та склавши заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, став клієнтом АТ КБ «ПриватБанк». Свої підписом, відповідач надав згоду, що заява з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» в «ПриватБанк» та «Тарифами Банку», розміщеними на сайті банку, складають договір, укладений між ним та АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до умов якого, [PERSON] отримав кредит у розмірі 500 грн. 00 коп., у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. За довідкою про приклади використання кредитних коштів на кредитці «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» [PERSON] ознайомився з фінансовими умовами кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами використання кредитних коштів, про що свідчить його особистий підпис від 04.02.2009 у відповідній довідці про умови кредитування, яка є додатком до анкети-заяви. За даними умовами, базова процентна ставка становить 2,5 % на місяць. За несвоєчасне погашення заборгованості також нараховується пеня, яка складається з базової процентної ставки по договору та 1% від заборгованості але не менше 10 грн. на місяць. Також, при порушенні строків платежів, відповідач зобов`язалася сплатити штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту, із урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Позивач зазначає, що відповідач, станом на 13.02.2023, має заборгованість у сумі 41565 грн. 14 коп., з яких: 35141 грн. 73 коп. заборгованість за тілом кредиту, 6423 грн. 41 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним, ст. 1055 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України позивач зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) зауважила, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Із наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що [PERSON] отримав кредитні кошти від позивача та використовував для власних потреб, що свідчать про наявність кредитних правовідносин між позивачем та відповідачем. За довідкою б/н, б/д, [PERSON] , за період із 20.01.2009 по 11.12.2017, отримав шість кредитних карток. Термін дії останньої до 05.2021. За довідками про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , за період із 20.01.2009 по 11.07.2018 йому було збільшено кредитний ліміт із 500 грн. до 50000 грн., у період 18.03.2020 до 23.09.2020, кредитний ліміт залишався на рівні 50000 грн. та з 01.10.2021 кредитний ліміт становив 00 грн. Відповідно до умов заяви від 04.02.2009, кредитний ліміт складає 500 грн. Позивач зазначає про заборгованість відповідача за тілом кредиту в сумі 35141 грн. 73 коп. При цьому, позивач не надав суду доказів того, що після укладення основної угоди 04.02.2009 між банком та [PERSON] укладалися додаткові угоди про зміну умов кредитування з 01.03.2019. Вказана обставина підтверджує неправомірне збільшення банком тіла кредиту. Крім того, банк, протягом дії договору, періодично здійснював списання коштів із рахунку відповідача на наступні цілі: «Списання відсотків за використання кредитного ліміту», «Щомісячний платіж за послугою «Миттєва розстрочка», «Страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту», «Переказ в свою «Скарбничку». Однак наданими позивачем умовами заяви від 04.02.2009, не передбачено здійснення таких видів платежів, за рахунок списання коштів із рахунку позивальника. Із наданих розрахунків вбачається, що банк здійснював нарахування відсотків за користування кредитом та самостійно включав ці суми до тіла кредиту позивальника. Однак такі операції не передбачені умовами заяви від 04.02.2009. Вище вказані розрахунки банку підтверджують те, що вказана позивачем у позовній заяві заборгованість відповідача за тілом кредиту містить у собі сукупність різноманітних нарахувань, які не узгоджуються з умовами заяви від 04.02.2009. Також, позивач вказує, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 згідно до п. 2.1.1.2.12, сторони дійшли згоди, що у разі, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язання з погашення кредиту, відповідач зобов`язався сплатити на користь позивача заборгованість за кредитом та відсотки від суми непогашеного кредиту, які встановлюються за домовленості сторін у відсотках від простроченої суми заборгованості у розмірі: 86,4 % - для картки «Універсальна», 84,0 % - для картки «Універсальна голд». Доказів на підтвердження того, що після укладення основної угоди 04.02.2009 між банком та [PERSON] , останній погодився з указаною домовленістю та зобов`язався сплачувати на користь банку відсотки від простроченої суми заборгованості у вище зазначеному розмірі, суду не надані. Крім цього, як зазначалося вище, відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», з якою ознайомився та яку підписав відповідач, базова процентна ставка становить 2,5% на місяць, тобто 30 % річних. У той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості, в період, за який проводиться стягнення, тобто 01.09.2014 по 31.03.2015, банк нараховував відсоток у розмірі 34,8 %, а із 01.04.2015 став нараховувати відсотки у розмірі 43,2 %, що не узгоджується з погодженою сторонами договору процентною ставкою. А тому, оскільки позивачем не надано суду розрахунку процентної ставки в розмірі 2,5 % на місяць, суд не приймає наданий позивачем розрахунок процентної ставки. Відповідно до ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі викладеного суд вважає, що позивач не надав доказів правомірності нарахування відсотків, а тому підстави для їх стягнення з відповідача - відсутні. Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що банк на власний розсуд і всупереч умовам договору та вимогам Закону, здійснював списання коштів із рахунку позивальника, змінював/встановлював кредитний ліміт, нараховував відсотки, що не узгоджувалися сторонами у договорі. А тому суд не приймає у якості доказу надані банком розрахунки заборгованості, так як вони неправдиво відображають заборгованість позивальника як за тілом кредиту, так і за відсотками. Таким чином суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості за тілом кредиту у розмірі 500 грн., що відповідає умовам заяви від 04.02.2009. У решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 32 грн. 28 коп.

Outcome: partial