Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

У червні 2023 року представник позивача завідувач сектору судової роботи у Харківській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Колотілова Н.В. звернулася до суду в інтересах позивача [PERSON] із заявою, в якій просила визнати незаконним переміщення та подальше утримання відповідачкою на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати відповідачку повернути дитину [PERSON] до місця постійного проживання в Республіці Північна Македонія за адресою: [ADDRESS] , протягом 10 днів з дати отримання повного тексту рішення; якщо відповідачка відмовиться повертати дитину відібрати дитину і передати батькові для забезпечення повернення дитини до Республіка Північна Македонія за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що позивач та відповідачка є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Дитина з народження до виїзду в Україну проживала постійно у Республіці Північна Македонія. 03.08.2022 відповідачка з дитиною без дозволу позивача поїхала в Україну та проживала в м. Києві. Згодом позивач приїхав до м. Києва і через загрозу життю і здоров`ю у зв`язку із ракетними обстрілами відповідачка з позивачем прийняли рішення переїхати з дитиною до Республіки Болгарія. В Болгарії між сторонами стався конфлікт і відповідачка з дитиною поїхала в Україну без згоди на це позивача. Станом на день звернення дитину не повернуто до місця її постійного проживання у Республіці Північна Македонія. Позивач стверджує, що відповідачка утримує дитину на території України без його згоди, позивач стурбований ситуацією щодо безпеки у м. Харкові у зв`язку з триваючою війною в Україні. Не погоджуючись із рішенням відповідачки, позивач звернувся 26.10.2022 до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України через Центральний орган Республіки Північна Македонія надійшла заява позивача від 06.09.2022 про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання. На підставі поданої позивачем заяви про повернення дитини вживалися заходи щодо встановлення місцезнаходження дитини на території України, надсилалися запити до компетентних органів. Національною поліцією України було повідомлено, що дитина [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Міністерство юстиції України доручило Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції звернутися до відповідачки з метою роз`яснення їй положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Республіки Північна Македонія. Відповідачці направлено лист, в якому роз`яснено можливість вирішення питання шляхом проведення процедури медіації, запрошено для проведення бесіди і ознайомлення з положеннями Конвенції. Встановлено, що відповідачка не перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в місцевих управліннях соціального захисту населення Харківської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка на запрошення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не з`являлася, не надала письмові пояснення щодо можливості мирного врегулювання питання чи причин відмови у поверненні дитини. Відповідачка одноособово в порушення батьківських прав позивача прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання, тим самим порушує право дитини на належне батьківське виховання. Позивач вважає, що відповідачка здійснює незаконне переміщення та утримання дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у ст. 3,4,35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання. 09.10.2023 представником відповідача направлено до суду відзив на позов, в якому просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відзив подано за межами встановленого судом строком, проте з урахуванням позиції представника позивача, для врахування позиції як позивача, так і відповідача, суд визнав причини пропуску строку поважними та прийняв відзив. В обґрунтування своїх заперечень представник позивача зазначає, що позивач, звертаючись до суду не надав належних та допустимих доказів незаконного переміщення дитини. Зазначає, що відповідачка з дочкою [PERSON] перебуває в Ірландії, що підтверджується дозволами Міністерства юстиції про тимчасовий захист в Ірландії №2237832/1324885, №2237835/1324888, строк дії один рік з 28.01.2023. Відповідно до направлення на користування соціальними послугами від 06.12.2022 встановлено, що відповідача та її дитину терміново прийнято до сектора матері та дитини, в причинах звернення пані [PERSON] заявила про систематичні переслідування з боку батька дитини. Представник відповідача зауважує, що письмові докази позивача не відповідають дійсності, є частково спотвореними. 09.10.2023 представником відповідача подано клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у справі, в обґрунтування якого зазначає, що у відповідача виникли складнощі у отриманні доказів на спростування позовних вимог та наданні в установлений судом процесуальний строк для надання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача зазначила, що відповіді на запити адвоката надавалися невчасно, для збирання доказів потрібен був певний час, необхідно було перекласти на українську мову, переслати документи в Україну, вивчити надані докази та узгодити правову позицію з клієнтом. Нарешті представник відповідача отримала докази та готова надати їх позивачу, чому заважає закриття підготовчого провадження по справі. Суд відмовив у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, як не передбачене цивільно-процесуальним законодавством. 13.10.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тому справа підсудна Московському районному суду м. Харкова. Зі змісту листів Національної поліції України від 13.01.2023 та від 30.12.2022 вбачається, що відповідач з дитиною перебували та території України, а тимчасові дозволи проживання відповідачки з дитиною на території Ірландії не підтверджує їх постійне проживання у цій державі. Також представник позивача зазначає, що у відзиві на позов не міститься спростування того, що відповідачем порушено право позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої [PERSON] . Представник позивача стверджує, що доказами підтверджено, що дитина народилася та мала постійне місце проживання в Республіці Північна Македонія, відповідачка без згоди батька змінила країну постійного проживання дитини, чим порушила права піклування одного з батьків. Позивач не давав згоду на зміну місця проживання дитини, а тому його права та інтереси порушені внаслідок переміщення та утримування дитини на території України . Такі дії відповідачки свідчать про їх незаконність у розумінні до положень ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. 17.10.2023 до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник зазначає, що дитина не мешкає на території України, що підтверджується наданими документами, а позови подаються за місцем фактичного знаходження чи перебування дитини та відповідача. Затримку з поданням відзиву та доказів представник відповідача виправдовувала тим, що представникам відповідача необхідний був час для ознайомлення з матеріалами справи та узгодження правової позиції з клієнткою, збирання доказів на спростування позовних вимог. Також представник відповідача зазначає, що відповідач не перешкоджає позивачу у піклуванні про дитину, відповідач реалізує свої права щодо дитини. Ухвалою судді від 29.06.2023 позовну заяву було залишено без руху для виправлення представником позивача недоліків, а саме: уточнення громадянства позивача, номеру телефонного зв`язку відповідача, надання інформації щодо перетину кордону України малолітньою дитиною [PERSON] , 21.08.2020, доказу надсилання листом з описом вкладення копій поданих до суду документів відповідачу за адресою фактичного місця проживання. Ухвалою судді від 04.07.2023 провадження у справі відкрито, призначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання. 03.08.2023 у підготовчому засіданні оголошено перерву з зв`язку з тим, що представники відповідача отримали позовну заяву з додатками безпосередньо перед підготовчим засіданням. 03.08.2023 представником позивача подано клопотання про долучення доказів, яке судом задоволено. Ухвалою суду від 25.09.2023 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду. 09.10.2023 представником відповідача [PERSON] подано клопотання про долучення доказів, яке судом задоволено. Судове засідання 23.10.2023 було відкладено у зв`язку з неявкою представника позивача. 27.11.2023 ухвалою суду на підставі положення ч. 2 ст. 13 ЦПК України було витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України в період з 03.08.2022 до теперішнього часу громадянкою України [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] , разом з малолітньою дочкою громадянкою України (також має громадянство Республіки [PERSON] ), [INFO] . Відповідь отримана. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача зазначила, що відповідачка перемістила дитину сторін з країни постійного місця проживання, якою є [PERSON] , без дозволу батька позивача у справі, шестимісячний строк звернення до суду не було порушено, а тому є всі підстави для ухвалення рішення на користь позивача. Представник позивача вважала, що перебування відповідача з дочкою не на території України, в іншій державі не є перешкодою для розгляду справи судом України. Вона вважала, що відповідачка з дитиною в будь-який час може повернутися до України, оскільки має місце реєстрації та майно на території України. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві, зазначила, що ставить під сумнів достовірність перекладу процесуальних документів, наданих позивачем, оскільки він нотаріально не посвідчений. Представник позивача повідомила, що дитина сторін має громадянство України, що підтверджено листом консула. Представник відповідача [PERSON] повністю підтримав позицію представника відповідача [PERSON] . Суд, вислухавши доводи представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини. 06.09.2022 позивачем у справі [PERSON] (батьком дитини) подано заяву про сприяння поверненню дитини [PERSON] , [INFO] , громадянки Республіка Північна Македонія, постійне місце проживання до вивезення або утримування: Республіка Північна Македонія , м. Скоп`є. Зазначив можливе місцезнаходження дитини: [ADDRESS] . Заявник зазначає, що 03.08.2022 [PERSON] залишає Республіку Північна Македонія, є інформація, що перебуває в м. Київ (а.с.11-14). 15.10.2015 [PERSON] та [PERSON] (після шлюбу - [PERSON] ) уклали шлюб в м. Харкові (а.с.17). [PERSON] народилася [INFO] в м. Скоп`є, громадянство - Республіки Північна Македонія, батьки [PERSON] , [PERSON] ( [PERSON] ) (а.с.18,20). Відповідно до думки та висновку групи експертів для споживача соціальних послуг А. Ілієвскі для потреб провадження згідно з Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти викрадення дітей на підставі перевірки документів з предмета та встановлених фактичних обставин, враховуючи, що немає правового акту щодо виселення дитини за межі Республіки Північна Македонія, а також, те, що згідно з висловлюваннями батька, дитина знаходиться в Україні- країні, яка зараз перебуває у військовому стані, група експертів зазначила, що в інтересах дитини треба діяти згідно з Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та повернути її в Республіку Північна Македонія (а.с.21-23). Відповідно до протоколу, складеного у відділі у справах шлюбу та сім`ї служби у справах шлюбу, сім`ї та захисту від домашнього насильства ДУ «Міжмуніципальний центр соціальної роботи у м. Скоп`є від 06.09.2022, [PERSON] заявив, що його дружина [PERSON] без його відома виїхала в Україну, а разом з собою забрала їх неповнолітню дитину, про що його не повідомила. Дружина залишила домівку, не повідомивши в установи, його родину та його. 03.08.2022 на швидку руку вона спакувалася та виїхала у напрямку прикордонного пункту пропуску [PERSON] . Після чого він зв`язався з її близькими, вони повідомили, до дружина разом з донькою [PERSON] спрямувала в Україну, м. Київ. Таким чином, дружина ставить під загрозу життя та здоров`я їхньої дитини та перешкоджає його батьківським правам. Заявник зазначив, що не має можливості встановити контакт з донькою, та не може виконувати свої батьківські права та обов`язки (а.с.24-25). Згідно з листом Національної поліції України від 13.01.2023 №53/58/01/01-2023 повідомлено, що місцеперебування малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] встановлено за адресою: [ADDRESS] . Поінформовано, що матір [PERSON] переїхала на територію України разом з їх спільною малолітньою донькою з метою уникнення вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] (а.с.26). Згідно з листом Національної поліції України від 30.12.2022 №1394/58/01/01-2023 з пояснень [PERSON] , починаючи з 2016 року до останньої з боку чоловіка періодично вчинялося домашнє насильство, в зв`язку з чим вона зверталася до місцевої поліції. У серпні 2022 року прийняла рішення повернутися з донькою до України та розпочати процес розірвання шлюбу, проживала у м. Києві, куди згодом приїхав її чоловік. Через військову агресію РФ подружжя прийняло рішення переїхати з донькою до Республіки Болгарія, де проживає матір [PERSON] . У Болгарії між подружжям стався конфлікт, у зв`язку з чим [PERSON] звернулася до поліції та була поміщена до центру жінок і дітей, які стали жертвами домашнього насильства, звідки з часом з донькою виїхали до України, де перебувають в безпеці (а.с.26 зворот). [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстрована, що підтверджується листом Голосіївської районного в м. Києві державної адміністрації (а.с.27) . [PERSON] станом на 12.04.2023 не перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в місцевих управліннях соціального захисту населення Харківської області (а.с.28). З 16.04.2021 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.29,39). Згідно з вироком основного Кримінального суду м. Скоп`є від 27.06.2023 [PERSON] оголошена винною у зв`язку із викраденням в період з 27.07.2022 до 08.06.2023 неповнолітньої дитини [PERSON] від батька [PERSON] , якому передано під опіку дитину до закінчення процедури розірвання шлюбу, без згоди батька (а.с.59-61). Рішенням основного Цивільного суду Скоп`є від 25.01.2023 неповнолітню дитину [PERSON] тимчасово передано під опіку, виховання та утримання позивача- батька [PERSON] , за умови, що дитина може без перешкоджань підтримувати контакти зі своєю матір`ю [PERSON] (а.с.64-68). Згідно з листом від 26.09.2023 Посольства України в Республіці Північна Македонія 27.07.2022 [PERSON] звернулася до Посольства України в РПМ з письмовою заявою про внесення до паспорту громадянина України для виїзду за кордон інформації про свою доньку [PERSON] . Посольством 27.07.2022 інформацію про дочку [PERSON] було внесено до паспорта на ім`я її матері [PERSON] (а.с.110). [PERSON] 04.09.2023 було подано заяву попередньої реєстрації її дитини [PERSON] , [INFO] , на програму дошкільної освіти на 2023/2024 навчальний рік (а.с.111-113). 28.01.2023 [PERSON] отримала тимчасовий захист в Ірландії, що підтверджується дозволом на перебування в державі відповідно до ст. 60 Закону Про міжнародний захист 2015 року, дійсний протягом року з 28.01.2023 (а.с.114-115). 06.12.2022 дитина [PERSON] та [PERSON] направлені на користування соціальними послугами. Опис випадку: [PERSON] та її дитину [PERSON] терміново прийнято до сектора матері та дитини, в причинах звернення за послугою, пані [PERSON] заявила про систематичне переслідування з боку батька дитини. Виявлено необхідність забезпечити надійне та безпечне місце для матері і дитини, а також надати психологічну та юридичну допомогу матері (а.с.116-117). 29.11.2022 між комплексом соціальних послуг для дітей та сімей Сектор матері та дитини та [PERSON] укладено договір на надання соціальних послуг (а.с.118-121). 28.01.2023 [PERSON] отримала тимчасовий захист в Ірландії, що підтверджує дозвіл на перебування в державі відповідно до ст. 60 Закону Про міжнародний захист 2015 року, дійсний протягом року з 28.01.2023 (122-123). Предметом спору у даній справі є забезпечення термінового повернення малолітньої дитини [PERSON] до Північної Македонії у відповідності до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (надалі - Конвенція). Відповідно до Преамбули метою укладення Гаазької Конвенції 1980 року було бажання Держав-підписантів в інтересах турботи про дітей надати їм захист у міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування, створення для цього відповідних процедур для забезпечення їхнього негайного повернення до держави їхнього постійного проживання, а також забезпечити захист прав доступу. Так, цілями Конвенції зокрема є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних в будь-якій із Договірних держав (п. а ст. 1 Конвенції). Відповідно до ст. 2 Конвенції Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Відповідно до ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акту, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 7 Конвенції Центральні органи співпрацюють один з одним і сприяють співробітництву між компетентними органами своїх держав з метою забезпечення негайного повернення дітей та досягнення інших цілей цієї Конвенції. \~ \~ \~ \~Зокрема,\~безпосередньо або\~через посередника,\~вони вживають\~усіх належних\~заходів для\~того,\~щоб виявити місцезнаходження дитини, що була незаконно переміщена або утримується (п. а). Як зазначає представник позивача, для виявлення місцезнаходження дитини ними було здійснено запити до органів поліції, органів соціального захисту. Так, 13.01.2023 Департаментом міжнародного права Міністерства юстиції України отримано інформацію про перебування малолітньої [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.26). До суду з позовом представник позивача завідувач сектору судової роботи у Харківській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції звернулася 26.06.2023, тобто більше ніж через п`ять місяців після отримання інформації щодо місцезнаходження дитини. Відповідно до п.п.8 п.9 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~10.07.2006\~№952\~у разі\~надходження від\~заявника або\~від іноземного\~центрального органу\~заяви про\~сприяння поверненню\~дитини з\~України до\~іноземної держави\~Мін`юст звертається до Адміністрації Держприкордонслужби на підставі довіреності заявника із запитом щодо надання інформації про перетинання дитиною державного кордону. Заявником при зверненні до суду не було виконано вищезазначеної вимоги та не було отримано інформацію щодо перетинання дитиною державного кордону, навіть після посилання на подання таких відомостей в ухвалі суду від 29.06.2023 про залишення позову без руху. На виконання ухвали суду про залишення позову без руху представником заявника було зазначено, що перебування [PERSON] ( [PERSON] ) з дитиною на території України була підтверджена органами Національної поліції, тому, як зазначив позивач, відсутня необхідність у направлення запиту до Адміністрації Держприкордонслужби. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом було отримано докази перебування відповідача [PERSON] ( [PERSON] з 28 січня 2023 року поза межами України, в Ірландії (а.с.159, 161). Після чого\~суд на\~підставі положень\~ч.\~2\~ст.\~13\~ЦПК України,\~враховуючи,\~що спір\~стосується захисту малолітньої особи, витребував з Держприкордонслужби інфромацію про перетин державного кордону України в період з 03.08.2022 [PERSON] з малолітньої дочкою [PERSON] . З отриманою судом інформації встановлено, що з 27 січня 2023 року по день надання інформації (29.11.2023) відповідачка [PERSON] з дочкою [PERSON] перебуває за межами території України. Отже, на день звернення позивачем до суду та протягом всього судового розгляду відповідачка з дитиною перебувала за межами території України. При цьому суд вважає неспроможним аргумент представника позивача про те, що відповідачка має та території України постійне місце реєстрації та майно, а тому може у будь-який час повернутися з дочкою до України, оскільки суду не надано доказів на підтвердження наявності у відповідачки майна на території України. При цьому за місцем реєстрації відповідача окрім неї зареєстровано ще три особи. З наданої суду інформації вбачається, що під час перебування на території України відповідачка з дочкою проживала не за адресою місця її реєстрації ( [ADDRESS] ). Ст. 8 Конвенції встановлює, що будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. У відповідності до ст. 9 Конвенції якщо Центральний орган, що одержав заяву, передбачену статтею 8, має підстави вважати, що дитина знаходиться в іншій Договірній державі, він без затримок передає заяву безпосередньо Центральному органу такої Договірної держави та відповідно інформує Центральний орган, що запитує, або заявника. Зі ст. 10 Конвенції вбачається, що Центральний орган держави, де знаходиться дитина, вживає або забезпечує вживання всіх належних заходів для добровільного повернення дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Отже, аналізуючи вищевикладені положення Конвенції, суд зауважує, що проведення процедури повернення переміщеної дитини можлива лише в тій Договірній державі, де знаходиться дитина. З 27 січня 2023 року відповідачка з дитиною перебуває в Ірландії. Ч. 3 ст. 12 Конвенції передбачає, що якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини. У судовому засіданні представник позивача зазначила, що не має наміру припиняти процедуру судового розгляду з врахуванням надходження інформації про відсутність відповідачки з дитиною на території України, оскільки розгляд заяви перебуває на стадії судового розгляду. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду у справі №613/1185/19 від 17 серпня 2022 року, які згідно з положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, за правилами Гаазької конвенції 1980 року заявник має право обрати один із шляхів пред`явлення вимоги про повернення дитини до звичайного місця проживання: 1) подання заяви до Центрального органу держави за місцем постійного проживання дитини; 2) подання заяви до Центрального органу держави, до якої дитину вивезено та в якій вона утримується; 3) подання відповідної заяви до суду. Таким чином, Верховним Судом чітко визначено право звернення з вимогою про повернення дитини до постійного місця проживання або до Центрального органу/суду держави за місцем постійного проживання дитини, або до Центрального органу/суду держави, до якої дитину вивезено і в якій вона утримується. У цьому випадку Україна не є державою постійного проживання [PERSON] та не є державою, до якої дитину вивезено та в якій вона утримується. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed