Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Китаєва О.А. звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати за відповідачем право власності на самовільно добудовану до літ. «А» житлову прибудову 1998 року під літ. «А1», загальною площею 62.4 кв.м, житловою площею 21.5 кв.м, що складається з : 3-жтлова кімната загальною площею 10.5 кв.м, 4-коридор загальною площею 10.3 кв.м, 5-тамбур загальною площею 5.7 кв.м, 6-житлова кімната загальною площею 11.0 кв.м, 7-кухня загальною площею 16.9 кв.м, 8-санвузол загальною площею 8.0 кв.м.; господарські будівлі сараї літ. «Е,Ж»; літню кухню літ. «З»; гараж літ. «И», які знаходяться за адресою : [ADDRESS] , вартістю 225014 гривень 00 копійок. В обґрунтування позову посилається на те, [INFO] померла спадкодавець (мати позивача та відповідачів 2,3) [PERSON] , яка на момент своєї смерті проживала та була зареєстрована в будинку [ADDRESS] , який складався з одного саманного житлового будинку під літ. «А» загальною площею 26.2 кв.м.. Зазначений житловий будинок належав спадкодавця на праві приватної спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя від 13 червня 1963 року, яке внесено до реєстру за №681. Згідно інформації з реєстру права власності на нерухоме майно Тарутинського районного бюро технічної інвентаризації №19972171 від 21 серпня 2008 року співвласниками сказаного майна також вказані позивач та її сестри (відповідачі 2,3) з формулюванням форми власності без зазначення часток. Спадкове майно після смерті матері позивач прийняла вчасно. 06 січня 1998 року позивач на підставі рішення виконкому Тарутинської селищної ради отримала земельну ділянку площею 0.15 га під будівництво та садівництво на підставі Декрету кабміну «Про приватизацію земельних ділянок» на приватизацію за адресою : [ADDRESS] . Згідно довідки Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області №2978 від 28 серпня 2017 року, на підставі рішення сьомої сесії двадцять першого скликання Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області №4 від 22 листопада 1991 року, будинку [ADDRESS] закріплена земельна ділянка площею 0.15 га. 16 квітня 2021 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 5/8 частин житлового будинку літ. «А» загальною площею 26.2 кв.м. з надвірними спорудами, які розташовані за адресою: будинку [ADDRESS] . Право власності на 5/8 частин житлового будинку зареєстровано 16 квітня 2021 року у реєстрі за №816, спадкова справа №93-91. Однак, на самовільно збудовані житлову прибудову під літ. «А1» загальною площею 62.4 кв.м, господарські будівлі сарії літ. «Е,Ж», літню кухню літ. «З», гараж літ. «И» свідоцтво не видавалось. Відповідачі на вказане майно не претендують, не заперечують щодо визнання позивачем права власності. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з зазначеним позовом. Позивачка в судове\~ засідання не з`явилась, на розгляд суду від представника позивача надійшлазаява з проханням розглянути справу у їхвідсутність, на позовних вимогах наполягає. Представник відповідача Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області, у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача\~\~\~ надійшла\~ заява, в якій він зазначив, що з позовними вимогами позивача згоден, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на вказане майно. Також просив\~ розглянути справу без його участі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились. На адресу суду від відповідачів\~\~\~ надійшли\~ заяви, в якій вони зазначили, що з позовними вимогами позивача згодні, не заперечують щодо визнання за позивачем права власності на вказане майно. Також просили\~\~ розглянути справу без їх участі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ 02 січня 1971 року за актовим записом №1 Тарутинською селищною радою Одеської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок чого остання отримала прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 23 серпня 1989 року. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00029890221 від 11 березня 2021 року вбачається, що 24 жовтня 1971 року за актовим записом №36 Тарутинським районним\~ відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок чого остання отримала прізвище « [PERSON] ». 16 грудня 1987 року за актовим записом №49 Тарутинським районним\~ відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок чого остання отримала прізвище « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 11 березня 2021 року Тарутинським районним\~ відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 24 грудня 1990 року. Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №19972171 від 21 серпня 2008 року: 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 26.2 кв.м належить [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (13.06.1963 рік, Тарутинська державна нотаріальна контора, реєстр №681); 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 26.2 кв.м належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину (13.06.1963 рік, Тарутинська державна нотаріальна контора, реєстр №681). 06 січня 1998 року позивач на підставі рішення виконкому Тарутинської селищної ради отримала земельну ділянку площею 0.15 га під будівництво та садівництво на підставі Декрету кабміну «Про приватизацію земельних ділянок» на приватизацію за адресою : [ADDRESS] . Згідно довідки Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області №2978 від 28 серпня 2017 року, на підставі рішення сьомої сесії двадцять першого скликання Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області №4 від 22 листопада 1991 року, будинку [ADDRESS] закріплена земельна ділянка площею 0.15 га, яка не приватизована та не викуплена. Згідно довідки ФОП « [PERSON] » від 31 січня 2021 року, на замовлення [PERSON] проведено обстеження та технічна інвентаризація об`єкту «житловий будинок» за адресою [ADDRESS] та встановлено, що станом на 31 січня 2021 року: до житлового будинку літ. «А» загальною площею 26.2 кв.м в 1998 році самовільно добудована житлова прибудова літ. «АІ» загальною площею 62.4 кв.м, житловою площею 21.5 кв.м, в результаті чого технічні показники по об`єкту в цілому змінилися та склали такі: загальна площа житлового будинку з житловою прибудовою літ. «А,АІ» 88.60 кв.м, житлова площа 47.7 кв.м; самовільно збудовані такі господарські споруди : сарії літ. «Е,Ж», літню кухню літ. «З», гараж літ. «И». 16 квітня 2021 року державним нотаріусом Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, в якому зазначено, що: [PERSON] є спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1923 року народження, померлої [INFO] , як її дочка; спадщина на яку видано свідоцтво складається з 5/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який\~ знаходиться за адресою [ADDRESS] та складається в цілому з одного саманного житлового будинку під літерою «А» загальною площею 26.2 кв.м, 1,2 надвірні споруди, І-інші споруди; на самовільно збудовані житлову прибудову під літ. «А1» загальною площею 62.4 кв.м, господарські будівлі сарії літ. «Е,Ж», літню кухню літ. «З», гараж літ. «И» це свідоцтво не видається. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №253089550 від 16 квітня 2021 року, за [PERSON] на праві спільної часткової власності зареєстровано право приватної власності на 5/8 частки житлового будинку «А», надвірних споруд «1,2», інших споруд «І», які\~ знаходяться за адресою [ADDRESS] . З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5300312712023 від 27 березня 2023 року, вбачається, що кадастровий номер 5124755100:02:002:0590 присвоєно земельній ділянці з цільовим призначенням «02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована за адресою : [ADDRESS] , інформація про зареєстроване право відсутня. Згідно звіту про оціночну (ринкову) вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] , технічний стан будинку задовільний. Згідно довідки №2502/01-13 від 13.12.2023 року встановлено, що запитувані Протоколи сесій і рішення прийняті сесіями Тарутинської селищної ради з 4-ї до 8-ї сесії 21 скликання з 05 березня до 04 грудня за 1991 рік на 72 аркушах передані на зберігання до Тарутинського сектору архівного відділу Болградської РДА. Підстава - опис справ №1 за порядковим номером 354 постійного зберігання за 1990-1993 роки, затвердженим протоколом від 20.06.1994 р. головою виконавчого комітету Тарутинської селищної ради народних депутатів та научно - методичної експертної ради державного архіву Одеської області від 30.06.1994 р №4. Також, у вищевказаному описі не вказано про передачу додатків до рішень сесій, а саме - заяв громадян про отримання дозволів на будівництво, приватизацію, закріплення земельних ділянок розміром 0,15 га тощо. Разом з тим, відповідно до акту знищення №2 від 20.05.1997 скарги, звернення та заяви громадян за 1990-1993 роки були знищені.\~\~\~ Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до\~\~ Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 4 ст. 41 Основного Закону та ч. 1 ст. 321 ЦК України право приватної власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Частиною 2 вказаної статті чітко передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Однак, в окремих випадках ст. 376 ЦК України передбачає можливість визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в разі наявності обставин, передбачених частинами третьою, п`ятою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. При цьому, частиною 5 цієї статті визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. З вказаної правової норми вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки (ч. 4 ст. 376 ЦК України) та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб. Позивач у спорах про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно повинен довести обставини, що складають фактичну підставу такого позову: наявність права позивача на земельну ділянку, на якій збудоване спірне майно; наявність самочинно збудованого майна; відповідність самочинно збудованого нерухомого майна будівельним нормам і правилам; наявність згоди власника земельної ділянки на будівництво нерухомого майна (у випадку, якщо земельна ділянка належить позивачу на праві користування). У свою чергу, задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно повинно ґрунтуватися на підтвердженій відповідними доказами сукупності обставин: позивач має право власності або право користування земельної ділянки; власник земельної ділянки надав позивачу дозвіл на будівництво спірного нерухомого майна і не заперечує проти визнання права власності на самочинно збудоване на його земельній ділянці нерухоме майно; самочинно збудоване майно, що є предметом спору, відповідає будівельним нормам і правилам та придатне для експлуатації за призначенням; визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно не порушує прав інших осіб. Правова конструкція передбачена ст. 376 ЦК України є спеціальною нормою в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений. То ж при застосуванні статті 376 ЦК України, статті 331 та 392 цього Кодексу не застосовуються. Вказаний висновок відображено у постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року у справі № 11/384-06, відтак відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує такий при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року відповідно до статті 376 ЦК суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: - про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно власником земельної ділянки; - про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснила самочинне будівництво; - про відшкодування витрат на будівництво, здійснене на земельній ділянці, яку особі не було відведено; - про знесення самочинно збудованого нерухомого майна; - про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову; - про стягнення витрат, пов`язаних із приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Аналізуючи викладене, суд вважає встановленим те, що позивач є користувачем земельної ділянки на законних підставах, власник земельної ділянки не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на самочинну прибудову, будівництво не порушує права інших осіб, а саме співвласників будинку і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам, а також враховує, те що на теперішній час за таких обставин єдиним способом захисту своїх особистих майнових прав для позивача є спосіб визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, з послідуючим прийняття його в експлуатацію відповідно до вимог чинного на теперішній час законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними відповідними доказами та такими, що відповідають чинному законодавству, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного

Outcome: approved