Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України та збройної агресією держави-агресора Російської Федерації посилаючись на те, що позивач народився [INFO] у м. Маріуполі, Донецької обл., де фактично проживав до серпня 2016 р., що підтверджується даними паспорта позивача та свідоцтва про народження. Загальновідомим є факт, що у квітні 2014 р. російська федерація почала чергову фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні формування проголосили створення так званих «ДНР» (07.04.2014 р.) та «ЛНР» (27.04.2014 р.). Починаючи з 09.05.2014 р. мали місце загальновідомі події в м. Маріуполі, пов`язані зі масштабними терористичними актами та іншими незаконними діями представників так званої «ДНР», спрямованими на здійснення озброєного захоплення та встановлення у м. Маріуполі в непередбачений законами України спосіб влади «ДНР». 11.05.2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий «референдум» щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення «ЛНР» та «ДНР», однак цей «референдум» не був визнаний ні Україною, ні міжнародною спільнотою. Після фактичного захоплення влади бойовиками «ДНР» в м. Маріуполі посилилась проросійська пропаганда, спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні медійні ресурси. Окупаційна влада заборонила використання національної символіки, вводила незаконні обмеження прав громадян, в тому числі комендантську годину, вчиняла злочини проти патріотично налаштованих громадян України. Позивач, будучи на той час дитиною, неодноразово був свідком пересування по м. Маріуполю піхоти та військової техніки окупаційних військ, вимушений був вступати в комунікацію з цими озброєними бойовиками, які обмежували можливість вільного пересування містом та встановлювали незаконні блокпости тощо. Також загальновідомим є факт, що 13.06.2014 р. в ході проведення спільних антитерористичних заходів силами батальйону « [INFO] » та 72-ї механізованої бригади Збройних Сил України, м. Маріуполь було звільнено від бойовиків так званої «ДНР» та припинено дію окупаційної влади на даній території. Таким чином, через політичні та інші зусилля держави-агресора в особі представників органів влади та спецслужб російської федерації, які фактично контролювати, керували та фінансували незаконні збройні формування, а тим самим - здійснювали військову агресію проти України, позивач, будучи на той час 14-річною дитиною, був вимушений пережити окупацію рідного міста, що беззаперечно завдало позивачу моральної шкоди. Згідно Переліку населених пунктів, що є додатком розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 р. № 1275, м. Маріуполь (Маріупольська міська рада) є територією, на якій здійснювалася антитерористична операція. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.08.2016 р. №300401700, позивача взято на облік як внутрішньо-переміщену особу, фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . З цього часу позивач не проживав постійно у м. Маріуполі, однак мав стійкі соціальні зв`язки з даним містом, оскільки в ньому залишалися проживати його найближчі родичі, через що позивач часто відвідував рідне місто. Починаючи з 24.02.2022 р. та до теперішнього часу на території України триває чергова фаза агресії російської федерації проти України, яка виражається у розв`язанні повномасштабного збройного конфлікту за участі збройних сил російської федерації та незаконних терористичних організацій (т.з. «Л/ДНР») проти України та її громадян. Станом на дату початку бойових дій в м. Маріуполі, Донецької обл., постійно проживали родичі позивача, а саме: батько - [PERSON] , [INFO] , мати - [PERSON] , [INFO] , сестра - [PERSON] , [INFO] - за адресою: [ADDRESS] ; бабуся (по лінії батька) - [PERSON] , [INFO] - за адресою: [ADDRESS] ; бабуся (по лінії матері) - [PERSON] , [INFO] - за адресою: [ADDRESS] ; хрещена мати (сестра матері) - [PERSON] , [INFO] - за адресою: [ADDRESS] . Із самих перших годин збройного конфлікту 24.02.2022 р. силами російської федерації та незаконних терористичних організацій (т.з. «Л/ДНР») здійснювалися масові обстріли житлових будинків, владних установ, промислових об`єктів по всій державі, в тому числі об`єктів критичної інфраструктури. Станом на 02.03.2022 р. м. Маріуполь перебувало під постійними обстрілами з боку окупаційних військ, у зв`язку з чим його мешканці залишилися повністю без доступу до комунальних послуг, зокрема електропостачання, водопостачання, газопостачання та інших, а також були ізольовані від всіх можливих засобів зв`язку, в тому числі мережі Інтернет, телефонного зв`язку тощо. Дії окупаційних військ спричинили гуманітарну кризу в м. Маріуполі, жертвами чого стали, в тому числі, родичі позивача, які були вимушені тривалий час укриватися в підвалах житлових будинків від обстрілів артилерії, авіації та вуличних боїв, були позбавлені можливості задовольняти свої базові потреби, зокрема не мали доступу до засобів гігієни, харчування тощо, декілька разів ставали свідками вбивств мирного населення на вулицях м. Маріуполя, перебували в стані перманентного відчаю, жаху та страху за своє життя і здоров`я, цілісність свого майна, що свідчить про кричуще порушення прав людини, які гарантовані чинними нормами національного та міжнародного законодавства. 16.03.2022 р. - 17.03.2022 р. власними силами родичі позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] змогли евакуюватися з м. Маріуполя на підконтрольну України територію, однак в місті залишилася бабуся позивача - [PERSON] , евакуювати яку було неможливо через постійні обстріли та вуличні бої в районі її проживання. Наразі евакуйовані родичі позивача проживають частково в Україні, частково - за кордоном. Згодом в месенджерах Viber, Telegram та з інших джерел почали з`явитися фотографії, з яких можна достеменно встановити, що квартира [ADDRESS] , в якій постійно проживала [PERSON] , постраждала від обстрілів та повністю знищена від пожежі. У червні 2022 р. родичами позивача вдалося налагодити зв`язок із сусідами [PERSON] та деякими іншими мешканцями м. Маріуполя, які підтвердили загибель бабусі позивача внаслідок потрапляння снаряду в житловий будинок, та повідомили, що наразі поховання тіла померлої так і не було проведено. Зі змісту відповіді Міністерства цифрової трансформації №1/10-8-590-2022 від 05.07.2022 р., наданої на запит позивача, можна зробити висновок, що будинок [ADDRESS] , дійсно зазнав руйнувань через обстріли окупаційних військ, про що наявні чисельні повідомлення громадян про пошкоджене та знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації. Також згодом стало відомо, що від обстрілів постраждало й інше майно, належне членам родини позивача, зокрема повністю зруйновано офісні приміщення [PERSON] в «Будинку побуту» за адресою: [ADDRESS] та квартиру хрещеної [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також було серйозно пошкоджено квартиру батьків за адресою: [ADDRESS] та квартиру бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З наведеного можна зробити висновок, що діями держави-агресора російської федерації в особі збройних сил російської федерації та афілійованих незаконних терористичних організацій (т.з. «Л/ДНР») на території м. Маріуполя, Донецької обл. було умисно вбито бабусю позивача - [PERSON] та зруйновано її квартиру, а іншим членам сім`ї позивача завдано непоправних моральних страждань, психологічних травм, які виразилися у втраті близького родича, істотному обмеженні в правах людини за час перебування в м. Маріуполі, постійному страху за своє життя та здоров`я, відсутності доступу до інформації та зв`язку з родичами, втраті можливості безпечно проживати в рідному місті, звичайного способу життя, доходів та майна, яке вони були вимушені залишити в м. Маріуполі. Крім того, сім`ї позивача завдано й істотних матеріальних збитків, які виражаються у втраті доходів та майна, яке залишилося на території нині окупованого м. Маріуполя, що було повністю чи частково знищено або розкрадено, однак ці обставини мають стати предметом окремих позовів. При цьому, зафіксувати факт завдання матеріальних збитків щодо майна, яке належить членам сім`ї позивача на праві власності, та підрахувати фактичний розмір збитків, наразі не видається за можливе, оскільки територія м. Маріуполя залишається в стані окупації та органи державної влади України на території міста свої повноваження не здійснюють. 30.06.2022 р. позивач звернувся до Служби безпеки України із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій повідомив про вищевикладені факти та надав докази вчинення злочинів проти його родини збройними силами російської федерації та незаконних терористичних організацій (т.з. «Л/ДНР»). 04.08.2022 р. за заявою позивача внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні №22022050000002965 від 04.08.2022 р., попередня кваліфікація: ч. 2 ст. 438 КК України. Підсумовуючи викладене, позивач вважаю, що обґрунтованим є висновок про завдання державною-агресором непоправної моральної шкоди позивачу - [PERSON] , який у дитинстві став жертвою окупації його рідного міста в травні - червні 2014 р., був свідком терористичних актів та інших незаконних дій окупантів в м. Маріуполі; втратив близького родича через протиправні дії окупаційних військ в березні 2022 р., і не може домогтися визнання цього факту в судовому порядку; за час перебування сім`ї в м. Маріуполі під час активних бойових дій лютому - березні 2022 р. був вимушений перебувати у стані сильного хвилювання за їх життя та здоров`я, відчуваючи повну безпорадність щодо можливості їм допомогти; внаслідок фактичної окупації м. Маріуполя в травні 2022 р. втратив можливість проживати на рідній землі та користуватися її благами, спілкуватися з близькими людьми та друзями з м. Маріуполя, внаслідок чого відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду; позивач вимушений втрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів від протиправних дій держави-агресора. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21.06.2023 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В судове засіданні позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача. У встановлений ухвалою строк представник відповідача Російської Федерації не скористався правом надання відзиву на позовну заяву. Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії Російської Федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення Російської Федерації з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, Російської Федерації заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від Російської Федерації або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно. Тому, суд розглянув справу у відсутність учасників справи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в м.Маріуполі Донецької області. Згідно даних свідоцтва про народження: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно даних паспорту був зареєстрований в [ADDRESS] з 16.10.2015 року. Знятий з реєстрації за місцем проживання 26.08.2016 року. Згідно довідки від 04.08.2016 року № 3004017000 [PERSON] було взято на облік внутрішньо переміщених осіб за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] . З викладеного вбачається, що з часу взяття на облік як тимчасово переміщеної особи, позивач не проживав постійно у м. Маріуполі, однак мав стійкі соціальні зв`язки з даним містом, оскільки в ньому залишалися проживати його найближчі родичі, через що позивач часто відвідував місто Маріуполь. Дана обставина підтверджується, відомостями AT «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» про поїздки позивача залізничним трансопртом. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України, Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів. Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями. Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Судом встановлено, що позивач [PERSON] до 04.08.2016 року постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Загальновідомим є факт постійних артилерійських та ракетних обстрілів міста Маріуполь, Донецької області, військовими формуваннями Російської Федерації починаючи з 24.02.2022 року. З позову вбачається, що 16.03.2022 року - 17.03.2022 року власними силами родичі позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] змогли евакуюватися з м. Маріуполя на підконтрольну України територію, однак в місті залишилася бабуся позивача - [PERSON] , евакуювати яку було неможливо через постійні обстріли та вуличні бої в районі її проживання. Наразі евакуйовані родичі позивача проживають частково в Україні, частково - за кордоном. Згодом в месенджерах Viber, Telegram та з інших джерел почали з`явитися фотографії, з яких можна достеменно встановити, що квартира [ADDRESS] , в якій постійно проживала [PERSON] , постраждала від обстрілів та повністю знищена від пожежі. У червні 2022 року родичами позивача вдалося налагодити зв`язок із сусідами [PERSON] та деякими іншими мешканцями м. Маріуполя, які підтвердили загибель бабусі позивача внаслідок потрапляння снаряду в житловий будинок, та повідомили, що наразі поховання тіла померлої так і не було проведено. З відповіді Міністерства цифрової трансформації №1/10-8-590-2022 від 05.07.2022 року, наданої на запит позивача, вбачається, що будинок [ADDRESS] , зазнав руйнувань через обстріли окупаційних військ, про що наявні чисельні повідомлення громадян про пошкоджене та знищене нерухоме майно внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації. Також позивач зазначає в позові, що від обстрілів постраждало й інше майно, належне членам родини позивача, зокрема повністю зруйновано офісні приміщення [PERSON] в «Будинку побуту» за адресою: [ADDRESS] та квартиру хрещеної [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також було серйозно пошкоджено квартиру батьків за адресою: [ADDRESS] та квартиру бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц. Крім того у своїй постанові від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/19 Верховний Суд також дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН. Зокрема, Верховний Суд встановив, що такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН. Тому, беручи до уваги перебування позивача у стані, в якому був обмежений в правах людини за час перебування в м. Маріуполі, постійному страху за своє життя та здоров`я, відсутності доступу до інформації та зв`язку з родичами, втраті можливості безпечно проживати в рідному місті, зміною звичайного способу життя, внаслідок чого він та його родичі були вимушений залишити м. Маріуполь, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 1 371 156,00 грн., що підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У статті 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення майнової та моральної шкоди з Російської Федерації. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача 3 Російської Федерації на користь держави. Відповідно до ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір» станом на час подання позову (19.06.2023 року) позивач повинен був сплатити з урахуванням ціни позову судовий збір у розмірі 1% від ціни позову. Максимальний розмір судового збору станом на 19.06.2023 року складав 13 420,00 грн. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13 420,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved