Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

Позивач, АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до суду з позовом, в якому просить суд: стягнути з відповідача на користь АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 06.08.2018 у розмірі 50 281,68 грн станом на 13.03.2023 та судовий збір в сумі 2 684 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до умов укладеного між АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] договору від 06.08.2018 № б/н, відповідач отрималла кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якими клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт. Відповідно до умов кредитного договору позивачем було виконано свої зобов`язання, надано відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на відкритий картковий рахунок. Відповідач не повернула грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, іншими платежами за умовами договору. Станом на 13.03.2023 відповідач має заборгованість в загальному розмірі 50 281,68 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 41 130,43 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 9 151,25 грн. 02.06.2023 ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, яким роз`яснено право подати заяви по суті справи і визначено відповідні процесуальні строки. 27.06.2023 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що 06.08.2018 [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Однак, Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 06.08.2018 не містить умов щодо розміру кредитного ліміту, а також розміру, підстав та порядку нарахування процентів за користування кредитним коштами. Надані Позивачем до позову Умови та правила надання банківських послуг не підписані [PERSON] , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та тарифи [PERSON] розуміла як Клієнт банку, ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Отже, відсутні належні та достовірні докази того, що Умови та правила банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК» були підписані [PERSON] , як позичальником в подальшому за допомогою електронного підпису. Згідно ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016 року зі змінами паспорт споживчого кредиту - це інформація, необхідна для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття позичальником обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту, яка надається кредитодавцем споживачу до укладення кредитного договору, а умови договору про споживчий кредит та форма його укладення визначені статтями 12 та 13 розділу ІІІ «Договір про споживчий кредит» Закону України «Про споживче кредитування». За відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані [PERSON] умови надання банківських послуг, відсутності в Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, домовленості сторін про розмір кредитного ліміту, підстав та порядку нарахування процентів, надані банком Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з [PERSON] кредитного договору, оскільки ці документи достовірно не підтверджують вказаних обставин. У зв`язку з цим, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17, провадження №14- 131цс19), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права. Доводи позивача про те, що сторонами при укладені кредитного договору від 06.08.2018 були узгоджені усі істотні умови договору шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку вважаються такими, що не заслуговують на увагу. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження сум отриманих [PERSON] коштів. В якості доказів надано лише копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та розрахунок заборгованості. Наданий Позивачем розрахунок заборгованості без його узгодження з [PERSON] є одностороннім документом. До позову не надано доказів, що цей розрахунок ґрунтується на реальних банківських операціях, здійснених за рахунком, відкритим на ім`я [PERSON] . Виписка по рахунку, яка вказана в додатку до позову під № 4, позивачем не додана до позовної заяви, яка надіслана судом на адресу реєстрації відповідачки. За твердженням позивача [PERSON] отримала кредит у розмірі 41 130,43 грн. Однак, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, [PERSON] повернула значно більшу суму. До цього відзиву додаються документи про сплату коштів [PERSON] в погашення заборгованості перед позивачем, які не відображені позивачем в розрахунку до позову. 01.08.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача посилаючись на доводи викладені у позовній заяві, просить суд позов задовольнити. 15 та 19.12.2023 до суду від представника відповідача надійшли заяви про приєднання доказів до справи, а саме квитанцій про погашення заборгованості на суму 30 986 грн та 145 грн. Інших заяв по суті справи не надходило. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 06.08.2018 [PERSON] звернулася до АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 06.08.2018. При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписанням цієї анкета-заяви вона відповідно до ст. 634 ЦК України у повному обсязі приєднується до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого вона отримала шляхом самостійного роздруковування. Зі змінами Умов та правил надання банківських послуг зобов`язуюсь ознайомлюватись самостійно на офіційному сайті банк. 06.08.2018 відповідачем підписано Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію про умови кредитування, процентної ставки, строку дії договору, порядку повернення кредиту. Відповідно до довідки позивача, відповідачу на підставі кредитного договору №б/н, видано дві картки Універсальна Gold. Згідно із довідкою про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , старт карткового рахунку проведено 06.08.2018, з подальшою зміною кредитного ліміту, та остаточно 29.08.2021 в бік збільшення до 40 000 грн, а 19.09.2022 - зменшення до 0,00 грн. Дані обставини, як факт написання анкети-заяви та укладення договору з позивачем, так і факт отримання ним кредитної картки з відкритим на неї кредитним лімітом, відповідач не оспорює. На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Витяг із тарифів. Таким чином, між сторонами укладено договір, на підставі якого виникли договірні правовідносини. Що стосується характеру договору та виниклих правовідносин, суд зазначає таке. Позивач за заявою відповідача відкрив їй картковий рахунок, надав відповідачу доступ до даного рахунку через видану йому банківську кредитну картку, та відкрив на даний картковий рахунок кредитування у вигляді визначеного кредитного ліміту. З даного договору у відповідача виникло право користування картковим рахунком, кредитною карткою і кредитними коштами, які позивач зарахував на відкритий картковий рахунок. Також з даного договору у відповідача виникли грошові зобов`язання перед позивачем по поверненню використаних кредитних коштів на умовах договору. Щодо умов договору, і щодо розміру невиконаних грошових зобов`язань відповідача, то суд виходить з такого. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За змістом частини першої статті 615 ЦК України не припустима одностороння відмова від зобов`язання. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 13.03.2023 відповідач має заборгованість в загальному розмірі 50 281,68 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 41 130,43 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 9 151,25 грн. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд при розгляді справи виходить з того, що позивач, як сторона договору, яка виконала свої зобов`язання за договором, має право вимагати від другої сторони належного виконання його грошових зобов`язань, в тому числі повернення кредитних коштів, сплати відсотків та погашення виниклої заборгованості, а також сплати неустойки, передбаченої договором, у разі прострочення. Відповідач (позичальник) свої зобов`язання за договором кредиту не виконав належним чином, допустив прострочення в платежах і заборгованість по поверненню кредитних коштів за наданим позивачем розрахунком. Відповідач заперечуючи щодо умов договору, посилалась на позицію висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17, провадження №14- 131цс19), в той же час, остання не підлягає застосуванню в межах даних правовідносин, оскільки умови кредитування, в даному випадку, визначені сторонами в Паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачем та який містить інформацію про умови кредитування, процентної ставки, строку дії договору, порядку повернення кредиту. Також, не заслуговують на увагу доводи відповідача, що розмір заборгованості не є таким, що доведений позивачем у зв`язку з відсутністю виписки по рахунку, оскільки відповідач, як сторона договору про надання банківських послуг не позбавлена можливості отримати такий доказ безпосередньо у банку, або заявити клопотання перед судом про їх витребування, з метою спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості. Такі дії відповідачем не вчинені та доказів в спростування розрахунку заборгованості суду не надано. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Таким чином, суд дійшов висновку, що розрахунок в частині наявності використаних і не повернутих кредитних коштів, а також нарахованих та прострочених відсотків, як такий, що не оспорений і не спростований відповідачем, є правильним і відповідає дійсності, а тому відповідно до цього розрахунку відповідач має заборгованість на суму 50 281,68 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 41 130,43 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 9 151,25 грн. При цьому суд враховує часткове погашення відповідачем заборгованості, відповідно до поданих квитанцій на суму на суму 30 986 грн та 145 грн, та вважає, що загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем має бути зменшений на суму часткового погашення боргу, а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 19 150,68 грн. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Згідно із статтею 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати , а саме судовий збір в сумі 2 684 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial