Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

ТОВ "Енера Вінниця" (далі - позивач), через представника, звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просило: - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електроенергію за період з 01.01.2023 по 30.09.2023 в сумі 16469,32 грн. Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами. ТОВ «Енера Вінниця» здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії юридичним та фізичним (побутовим) споживачам відповідно до отриманої ліцензії (Постанова НКРЕ КП від 14.06.2018 №429), починаючи з 01.01.2019. Абзацом 4 п.13 Розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії визначено, що упродовж трьох років з 01.01.2019 року такий електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території. Відповідач здійснивши фактичне споживання електричної енергії та оплату рахунків постачальника, починаючи з 01.01.2019, фактично приєднався до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг шляхом оплати рахунка та фактичного споживання обсягів електричної енергії по особовому рахунку № [NUMBER] по [ADDRESS] . За боржником рахується заборгованість за спожиту електроенергію за період з 01.01.2023 по 30.09.2023 в сумі 16469,32 грн. Згідно з договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює платежі згідно з умовами цього договору. Відповідач не оплатив заборгованість, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 23.10.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Сторони не заперечували проти розгляду справи в спрощеному провадженні. Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. Як вбачається з матеріалів справи 01.01.2019 між відповідачем та позивачем укладено (типовий) договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 2.1. Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Таким чином з 01.01.2019 позивач - ТОВ «Енера Вінниця» постачало відповідачу електричну енергію. Відповідач здійснює фактичне споживання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] . Однак, за боржником рахується заборгованість за спожиту електроенергію за період з 01.01.2023 по 30.09.2023, з урахуванням оплат за: 02.2023 (1995,00 грн та 2395,00 грн); 05.2023 (2695,00 грн); 09.2023 (622,00 грн та 300,00 грн) яка складає в сумі 16469,32 грн. Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. ТОВ "Енера Вінниця" відповідно до ліцензії, наданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) №429 від 14.06.2018, здійснює діяльність із постачання електричної енергії споживачам, починаючи з 01.01.2019. Як визначено в абз. 4 п. 13 розділу XVII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ринок електричної енергії" електропостачальник, який отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії, упродовж трьох років з 01.01.2019 виконує функції постачальника універсальних послуг на закріпленій території. Згідно ч. 4 ст. 63 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. У відповідності до абз. 5 п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії», п. 7 ПРРЕЕ, фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь - яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, надання підписаної заяви про приєднання, оплату рахунку постачальника універсальних послуг та або факт споживання електричної енергії. У відповідності до п. 13 Перехідних положень Закону України «Про ринок електричної енергії», передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам. Судом було встановлено, що 01.01.2019 між відповідачем та позивачем укладено (типовий) договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №250570209 за адресою: вул. Першотравнева, 14, с. Коханівка, Вінницький р-н, Вінницька обл. Згідно п. 2.1. Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних, Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Згідно ст. 714 ЦК України, за договором постачання електричними та іншими ресурсами через мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Здійснивши факт споживання електричної енергії та оплату виставлених рахунків, відповідач у належній формі приєднався до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Факт споживання електричної енергії відповідачем та часткової оплати виставлених рахунків позивачем доведено та підтверджено належними доказами. Згідно з ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії», п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено обов`язок Споживача забезпечувати своєчасну та повну оплату активної електричної енергії згідно з умовами Договорів. Про наявність обов`язку споживача оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними при відсутності підписаного договору про надання таких послуг, неодноразово зазначалось у правових позиціях сформованих у постановах ВСУ від 26.04.2016 року у справі № 6-2951цс15 та у постанові ВС від 06.11.2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204св18). Судом було встановлено, що за відповідачем рахується заборгованість за спожиту електроенергію за період з 01.01.2023 по 30.09.2023, з урахуванням оплат за: 02.2023 (1995,00 грн та 2395,00 грн); 05.2023 (2695,00 грн); 09.2023 (622,00 грн та 300,00 грн) яка складає в сумі 16469,32 грн. Суд визнає допустимим доказом довідку про споживання за період з 01.2023 по 09.2023 по особовому рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Суд погоджується із наведеним розрахунком позивача про споживання відповідачем електричної енергії та враховує, що відповідач не надав жодних заперечень проти розміру заборгованості та не спростував обставин наведених позивачем у позові. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач і які не оспорює відповідач, а в сукупності, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиту електроенергію за період з 01.01.2023 по 30.09.2023 в сумі 16469,32 грн, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з огляду на те, що позов задоволено, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору, враховуючи раніше сплачений судовий збір при поданні заяви про видачу судового наказу.

Outcome: approved