Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу будинку таким, що відбувся та визнання права власності на нерухоме майно вказуючи, що 01.03.2000 року позивач, попередньо домовившись про всі істотні умови договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] сплатив [PERSON] кошти за будинок, а [PERSON] в свою чергу, прописав його в будинку, передав правовстановлюючі документи та ключі від будинку. Позивач з того часу почав проживати в будинку зі своєю сім`єю і проживає до теперішнього часу. [PERSON] зобов`язався, що після зібрання документів на відчуження спірного житлового будинку, оформить з ним договір купівлі-продажу на свій житловий будинок. Але, [PERSON] свою обіцянку не виконав, виїхав за межі Великоолександрівського району, і до теперішнього часу ухиляється від укладання письмового договору купівлі-продажу. Тому, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності належним шляхом, а саме нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу свого житлового будинку [ADDRESS] . У результаті збройної агресії російської федерації житловий будинок на теперішній час пошкоджений та не придатний до проживання. Для подання заяви на е-відновлення пошкодженого мого житлового будинку та отримання компенсації потрібно надати правовстановлюючий документ на пошкоджене майно, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Просить суд задовольнити вимоги позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, про що свідчить оголошення на веб-сайті «Судова влада». Дослідивши матеріали справи, суд приймає до уваги наступне. [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВН № 284913. [PERSON] 01.03.2000 року продав житловий будинок за адресою [ADDRESS] гр. [PERSON] . Передачу коштів за купівлю даного житлового будинку, було засвідчено секретарем Бобровокутської сільської ради (колишнього Великоолександрівського) Бериславського району Херсонської області. Сторони домовились про всі істотні умови договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями. [PERSON] сплатив [PERSON] грошові кошти в рахунок домовленої суми вартості житлового будинку. [PERSON] прописав його у вказаному будинку, передав правовстановлюючі документи та ключі. Факт отримання відповідачем грошових коштів за продаж житлового будинку підтверджується розпискою від 01.03.2018 року на суму 40 000 грн. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, сере іншого і визнання права. Підстави набуття права власності регламентовані статтею 328 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Оскільки спірний договір було укладено 2000 році, до спірних правовідносин необхідно застосувати ЦК Української РСР. Згідно статті 41 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних відносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої статті 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). У письмовій формі повинні укладатись: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають (частина перша, друга статті 44 ЦК УРСР 1963 року). Згідно статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Порядок укладення договору регламентується законом, зокрема, згідно статті 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Угода купівлі-продажу належить до двосторонніх та оплатних договорів. Істотними умовами такої угоди є предмет договору та його вартість (узгоджена сторонами). Так, відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Глава 20 ЦК УРСР, яка регулювала відносини купівлі-продажу, передбачала особливості його укладення щодо певного виду майна. Зокрема, згідно частини першої статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Виходячи з висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04 березня 2019 року по справі № 665/2266/16-ц однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Оскільки, [PERSON] повністю виконав умови договору, продавець передав, а покупець прийняв спірне нерухоме майно та сплатив його вартість, то спірний правочин можливо визнати дійсним. Як встановлено судом [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, що унеможливлює право позивача на належне користування житловим будинком, та порушує його права сторони договору. Крім того, [PERSON] вже 23 роки володіє житловим будинком, доглядає за ним, здійснював всі необхідні ремонтні роботи, сплачував комунальні платежі, обробляю прибудинкову територію, зареєстрований в житловому будинку, відповідач по справі за 23 роки ні разу не звернувся до нього з вимогою повернення житлового будинку або ж визнання недійсним усного договору купівлі-продажу, укладеного між ними щодо спірного житлового будинку. Ураховуючи зазначене, вважає, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої 47 ЦК УРСР та частини другої статті 220 ЦК України. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України). Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). За таких обставинах є підстави для задоволення вимог заяви.

Outcome: approved