Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Сокирянського районного суду Чернівецької області з вищевказаним позовом. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 16.06.2022 року, зареєстрованому Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) по актовому запису за №86. Під час шлюбу у них народилася дитина: [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею від народження та виховується нею самостійно. З травня 2023 року сторони спільним сімейним життям не проживають. Сім`я розпалася по тій причині, що вони з відповідачем не знайшли взаєморозуміння, втратили повагу одне до одного, у них різні погляди на сімейне життя. Поновлювати сімейні відносини позивачка не бажає, оскільки на даний час шлюбних відносин вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, можливості примирення не вбачає, тобто подальше їх з відповідачем життя як подружжя є неможливим і збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, проте 29.11.2023 року подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її присутності, позовні вимоги підтримала повністю, просила розглянути справу за її відсутності, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явився, однак 02.11.2023 року представник відповідача адвокат Батраков М.Ю. подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розглянути справу за його відсутності та відсутності відповідача. Представник третьої особи Виконавчого комітету Сокирянської міської ради як органу опіки та піклування Войняк Н.А. у підготовче судове засідання не з`явилася, однак 29.11.2023 року подала до суду заяву про розгляд справи без присутності представника міської ради, вирішення позову залишила на розсуд суду за наявними у справі матеріалами. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Так,\~з наведених\~у позовній\~заяві обставин,\~які згідно\~ч.1\~ст.82\~ЦПК України\~не підлягають\~доказуванню,\~оскільки визнані\~сторонами,\~встановлено,\~що [PERSON] та [PERSON] перебувають між собою у шлюбі, зареєстрованому 16.06.2022 року Сокирянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) по актовому запису за №86 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 16.06.2022 року). Під час шлюбу у них народилася дитини: [PERSON] , [INFO] . Сім`я сторін фактично розпалась, поновлювати її позивачка не бажає, збереження шлюбу не відповідає її інтересам. Згідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу, не допускається. Виходячи з цього, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту недоторканість. Таким чином, у суду відсутні підстави для примусового збереження сім`ї між сторонами при наявності категоричного заперечення щодо цього позивачки. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого 1991\~року №\~789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім того, суд враховує, що постанові від 17.10.2018 року №402/428/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161\~СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved