Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~01.11.2023 року позивач [PERSON] , через свого представника, звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 22.12.2022 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Солонець Т.М. було вичнено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 33894, про стягнення із нього на користь ТзОВ «ФКУА» кредитної заборгованості в розмірі 13574,14 грн. (далі виконавчий напис). Надалі, даний виконавчий документ було пред`явлено стягувачем до ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (далі ВДВС у м. Луцьку), у зв`язку з чим 22.04.2022 року розпочато виконавче провадження № 68840582. В рамках вказаного виконавчого провадження державним виконавцем ВДВС у м. Луцьку визначено розмір виконавчого збору в сумі 1357,41 грн., а також накладено арешт на усі кошти боржника. 24.05.2023 року із нього на користь ТзОВ «ФКУА» стягнуто 13574,14 грн. заборгованості та на користь ВДВС у м. Луцьку стягнуто 1357,41 грн. виконавчого збору. Як наслідок, 24.05.2023 року виконавче провадження № 68840582 було закритим на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Поряд з цим, 23.05.2023 року ним було подано до суду позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.06.2023 року в справі № 161/8285/23 його позовні вимоги були задоволені, а виконавчий напис, на підставі якого здійснювалося виконавче провадження № 68840582, скасовано. Відтак, стягнуті з нього кошти на підставі спірного виконавчого напису в межах вказаного виконавчого провадження є такими, які набуті без достатньої правової підстави. У серпні 2023 року його представник звернувся до відповідачів із заявами про повернення безпідставно набутих коштів, однак його вимоги на даний час не задоволено. У свою чергу, своїми діями відповідачі завдали йому моральної шкоди яка полягає в наступному. З 04.08.2022 року він перебуває на військовій службі по мобілізації та виконує бойові завдання в одній із точок здійснення найінтенсивніших бойових дій. Попри зазначене, він змушений був знаходити спосіб отримання правничої допомоги у правовідносинах, які виникли на підставі виконавчого напису. Відтак, зазначені обставини, а також блокування належних йому грошових коштів та неможливість користування ними призвели до душевних страждань. Враховуючи наведене, просить суд стягнути на свою користь: з ТзОВ «ФКУА» 13574,14 грн. безпідставно набутих грошових коштів; з ВДВС у м. Луцьку 1357,41 грн. безпідставно набутих грошових коштів; з обох відповідачів 10000 грн. моральної шкоди та судові витрати по справі. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.11.2023 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у справі матеріалами (а.с. 29-30). Відповідачу ТзОВ «ФКУА» вищевказана ухвала суду та позовна заява [PERSON] з додатками були вручені 20.11.2023 року, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 33), однак своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк останній не скористався. 30.11.2023 року від відповідача ВДВС у м. Луцьку надійшов відзив на вищевказаний позов в якому зазначено, що [PERSON] про відкриття виконавчого провадження № 68840582 стало відомо ще 27.04.2022 року, а тому останній впродовж тривалого часу ухилявся від покладених на нього зобов`язань. У свою чергу, погашення боргу за спірним виконавчим написом та витратами виконавчого провадження відбулося 23.05.2023 року шляхом перерахування коштів на рахунки відповідачів позивачем особисто. Як наслідок, виконавче провадження № 68840582 було завершеним саме у зв`язку з виконанням [PERSON] свого обов`язку, а не через визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Наведене свідчить про безпідставність посилань сторони позивача на положення ст. 1212 ЦПК України, як на підставу заявлених позовних вимог. Поряд з цим, необґрунтованими та безпідставними є доводи [PERSON] про завдання йому моральної шкоди, оскільки на підтвердження такого факту жодних доказів не останнім та його представником не надано. На підставі наведеного, у задоволенні заявлених до ВДВС у м. Луцьку позовних вимог просить відмовити (а.с. 35-39). Третя особа\~без самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~на стороні\~відповідачів - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками не отримала, пояснення на позоану заяву не подала. 04.12.2023 року представником позивача подано до суду заяву про стягнення витрат на правову допомогу із клопотанням про долучення відповідних доказів на обгрунтування таких витрат (а.с. 70-79). Вищезазначені документи були вручені обом відповідачам, а саме: 04.12.2023 року ТзОВ «ФКУА» (а.с. 81); 05.12.2023 року ВДВС у м. Луцьку (а.с. 82); проте клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами від жодного з них не надходило. Враховуючи, що строки подання сторонами процесуальних документів на даний час сплинули, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними у справі доказами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, 22.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. було вчинено\~виконавчий напис,\~зареєстрований в\~реєстрі за\~№ 33894,\~яким із\~ [PERSON] \~на користь\~ТзОВ «ФКУА»\~стягнуто суму\~заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 13574,14 грн. На підставі вказаного виконавчого напису та заяви стягувача, заступником начальника Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції Бондаруком П.В. 20.04.2022 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68840582 (а.с. 40-42). Вказаним рішенням державного виконавця також визначено розмір виконавчого збору в сумі 1357,41 грн., у зв`язку з чим останнім також винесено відповідну постанову про стягнення виконавчого збору від 20.04.2023 року (а.с. 47). 13.03.2023 року заступником начальника Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції Бондаруком П.В. було винесено постанову про арешт коштів боржника, на підставі якої на грошові кошти [PERSON] , що містяться на відкритих рахунках, або ж в майбутньому відкритих рахунках, було накладено арешт (а.с. 49). 23.05.2023 року на підставі звернення представника позивача із заявою про зняття арешту із зарплатного рахунку, державним виконавцем винесено постанову про визначення поточного рахунку ф/о боржника у банку для здійснення видаткових операцій. Даною постановою було встановлено наявність у [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» відкритого рахунку, на який останній отримує заробітну плату, у зв`язку з такого знято арешт (а.с. 54). 23.05.2023 року згідно платіжної інструкції № 09с61b3057, із рахунку [PERSON] було перераховано на рахунок Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції грошові кошти в загальному розмірі 15092,95 грн. Як вбачається із призначення платежу, вказані кошти були перераховані саме на виконання покладених на останнього зобов`язань у виконавчому провадженні № 68840582, яке здійснювалося на підставі виконавчого напису, вчиненого 22.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 33894 (а.с. 56). Як наслідок, 23.05.2023 року заступником начальника Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції Бондаруком П.В. було винесено постанови про зняття арешту з коштів [PERSON] (а.с. 59), та 24.05.2023 року постанову про закінчення виконавчого провадження № 68840582, у зв`язку із виконанням боржником свого обов`язку по сплаті суми заборгованості в розмірі 13574,14 грн., та виконавчого збору в сумі 1357,41 грн. (а.с. 62) Надалі, грошові кошти в розмірі 13574,14 грн. були перераховані Другим ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції на рахунок стягувача ТзОВ «ФКУА», що підтверджується відповідною платіжною інструкцією № 12690 від 25.05.2023 року (а.с. 58). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.06.2023 року в цивільній справі № 161/8285/23 виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець\~Т.М. 22.12.2021\~року,\~зареєстрований в реєстрі за № 33894 про звернення стягнення із [PERSON] на користь ТзОВ «ФКУА» заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 13574,14 грн., визнано\~таким,\~що не\~підлягає виконанню (а.с. 14-17). Вищевказане судове рішення набрало законної сили та є чинним. У зв`язку із зазначеним, [PERSON] ставить питання про повернення стягнутих з нього грошових коштів у межах здійснення виконавчого провадження № 68840582, а саме: з ТзОВ «ФКУА» 13574,14 грн., з ВДВС у м. Луцьку 1357,41 грн., як безпідставно набутих останніми грошових коштів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстав (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту ст. 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі ст. 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. За таких обставин висновки апеляційного суду про те, що між сторонами виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням кредитного договору, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України, є помилковими, оскільки факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів. Такий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 201/6498/20. Відтак, у зв`язку із скасуванням виконавчого напису № 33894 від 22.12.2021\~року,\~ на підставі якого здійснювалося виконавче провадження № 68840582, в межах якого із [PERSON] на користь ТзОВ «ФКУА» стягнуто 13574,14 грн. заборгованості, та на користь ВДВС у м. Луцьку 1357,41 грн. виконавчого збору, такі кошти збереженні відповідачами без достатньої правової підстави. 23.08.2023 року представником позивача було надіслано кожному з відповідачів вимоги про повернення вищевказаних коштів, однак такі останніми були не виконаними (а.с. 19-21). За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТзОВ «ФКУА», ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції в частині стягнення коштів, які збережені без достатньої правової підстави є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. На переконання суду, факт добровільної сплати [PERSON] чи примусове стягнення з нього коштів у межах виконавчого провадження № 68840582 жодним чином не впливає на сутність правовідносин, які виникли між сторонами внаслідок скасування виконавчого напису № 33894 від 22.12.2021\~року. При цьому, обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. У своєму позові [PERSON] також ставить питання про відшкодування йому моральної шкоди, яка завдана йому вищевказаними діями відповідачів. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Разом з тим, стороною позивача не доведений факт заподіяння [PERSON] будь-якої моральної шкоди. Зокрема, посилання на ту обставину, що позивач тривалий час був позбавлений можливості користуватися своїми коштами, в зв`язку з накладенням на нього арештом жодним чином не свідчить про зворотне з огляду на таке. Так, як станом на дату відкриття виконавчого провадження № 68840582, та і на дату його завершення, виконавчий напис № 33894 від 22.12.2021\~року, на підставі якого таке здійснювалося був чинний; протягом усього часу здійснення даного провадження [PERSON] (в силу об`єктивних причин) не вживав заходів для захисту свого порушеного права; а тому до моменту визнання виконавчий напис № 33894 від 22.12.2021\~року таким, що не підлягає виконанню, дії відповідачів здійснювалися в межах чинного законодавства. Слід зауважити, що органом ДВС було негайно знято арешт із банківського рахунку відповідача, на який він отримував заробітну плату на підставі звернення представника позивача із відповідною заявою. Тобто, у розглядуваному випадку визнання виконавчого напису № 33894 від 22.12.2021\~року таким, що не підлягає виконанню є достатньою підставою для повернення безпідставно набутих коштів, однак сам по собі такий факт на свідчить встановлення обов`язку відповідачів щодо відшкодування заподіяної шкоди, якщо така не доведена будь-якими доказами. У свою чергу, суд не бере до уваги й ту обставину, що для позивача було вкрай ускладнена можливість скористатися правничою допомогою, оскільки у відповідності до положень ч. 4 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТзОВ «ФКУА», ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції в частині стягнення моральної шкоди є необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Підсумовуючи наведене, суд вважає за необхідне позов [PERSON] до ТзОВ «ФКУА», ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., про стягнення коштів, які збережені без достатньої правової підстави, стягнення моральної шкоди задовольнити частково. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, ціна позову [PERSON] становила 24931,55 грн. (14931,55 грн. вимога про стягнення коштів, які збережені без достатньої правової підстави; 10000 грн. вимога про стягнення моральної шкоди). Позовні вимоги [PERSON] задоволено частково на загальну суму 14931,55 грн., що становить 59,89 % ціни позову. При цьому, розподіл обов`язку по відшкодуванню позивачу понесених ним витрат у зв`язку з розглядом даної справи є наступним: із ТзОВ «ФКУА» стягується 90,91 % (розрахунок: 13574,14 грн. / 14931,55 грн.); з ВДВС у м. Луцьку стягується 9,09 % (розрахунок: 1357,41 грн. / 14931,55 грн.). Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Як встановлено судом 18.05.2023 року між адвокатом Ліпкевичем І.В. та позивачем [PERSON] було укладено Договір про надання правничої допомоги № б/н, на виконання якого останній сплатив своєму представнику 7000 грн. в межах розгляду даної справи. Такі витрати складаються із опрацювання матеріалів, збору доказів, а також підготовки та подання даного позову, на що адвокатом затрачено 7 годин (а.с. 73-78). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також слід зауважити на такому. Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19. Разом з тим, жодним з відповідачів не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами попри ті обставини, що їх представники станом на 05.12.2023 року отримали як позовну заяву з додатками, так і заяву про стягнення витрат на правову допомогу із клопотанням про долучення відповідних доказів. Із наведеного слідує, що понесені позиваем та документально підтвердженні витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 1073,60 грн., а також понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн., підлягають відшкодуванню відповідачами пропорційно розміру задоволених та розміру заявлених до кожного з них позовних вимог, а саме: -судовий збір 59,89 % від 1073,60 грн. = 642,98 грн. з яких: 584,53 грн. (90,91 %) стягуються із ТзОВ «ФКУА»; 58,45 грн. (9,09 %) стягуються із ВДВС у м. Луцьку; -витрати на правничу допомогу 59,89 % від 7000 грн. = 4192,30 грн. з яких: 3811,22 грн. (90,91 %) стягуються із ТзОВ «ФКУА»; 381,08 грн. (9,09 %) стягуються із ВДВС у м. Луцьку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви [PERSON] до ТзОВ «ФКУА», ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., про стягнення коштів, які збережені без достатньої правової підстави, стягнення моральної шкоди. На підставі ст. 1212 ЦК України,

Outcome: partial