Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

I. Стислий виклад позовної заяви 05 грудня 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Білопільської міської\~територіальної громади\~в особі\~Білопільської міської\~ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її хрещена мати [PERSON] . Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій на підставі рішення Білопільського районного суду Сумської області від 07 червня 1988 року. В листопаді 2023 року їй стало відомо, що за життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла їй все своє майно. На даний час має намір переоформити спадщину на себе, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину внаслідок пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] тривалістю два місяці з дня набрання чинності рішенням суду. ІІ. Процесуальні дії в справі Ухвалою від 06 грудня 2023 року відкрито провадження в справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження з викликом сторін на 04 січня 2024 року. У п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву (а. с. 24). ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи Позивач [PERSON] у підготовче засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить ухвалити рішенні в підготовчому засіданні (а. с. 33). Представник відповідача Білопільської міської ради Сумського району Сумської області в підготовче засідання не з`явився. Міський голова надіслав клопотання про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позову не заперечують (а. с. 29). За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В абзаці 3 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що в разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абзацу 6 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Оскільки представник відповідача позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову відсутні, суд вважає можливим прийняти визнання позову відповідачем та ухвалити рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні за наявними матеріалами. У зв`язку з неявкою у підготовче засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини Суд установив, що [INFO] в м. Білопілля Білопільського району Сумської області померла [PERSON] (а. с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлій на підставі рішення Білопільського районного суду Сумської області від 07 червня 1988 року (а. с. 10 - 13, 15). Відповідно до заповіту, посвідченого завідувачем Білопільської державної нотаріальної контори Шамуковою Н.В. 30 лютого 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за №361, бланк серії АВР №315674, [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] (а. с. 9). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру 75224341 від 21 грудня 2023 року, спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] не заведена (а. с. 31). Постановою від 29 листопада 2023 року приватний нотаріуса Сумського районного нотаріального округу Сумської області Ясинок Ж.В. відмовила позивачу в оформленні спадщини після смерті [PERSON] у зв`язку з пропуском встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини (а. с. 14). Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Водночас, позивач не може реалізувати своє право на спадщину у зв`язку з пропуском встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Встановленим судом фактам відповідають цивільно-правові відносини, що виникають із спадкування, щодо порядку прийняття спадщини та продовження строків для прийняття спадщини, які регулюються Конституцією України та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України). Згідно з статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. VІ. Висновки суду Виходячи з системного аналізу вищенаведених положень законодавства, наданих суду доказів, які не викликають сумнівів у їх допустимості та достовірності, суд дійшов до наступних висновків. Пправо на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як зазначено в позовній заяві, [PERSON] не звернулася в установлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки лише в листопаді 2023 року їй стало відомо про існування заповіту, складеного на її користь. Вказані обставини відповідачем не оспорюються, тому відповідно до положень ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Наведені причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини суд визнає поважними, оскільки вони зумовлені об`єктивними обставинами, які не залежали від волі позивача. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 вересня 2020 року у справі №130/2517/18, в якому ВС зазначає, що у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17, від 06 вересня 2017 року у справі №6-496цс17. З вказаними висновками погодився Верховний Суд у постановах від 12 вересня 2018 року у справі №484/3221/17 (провадження №61-22510св18), від 10 січня 2019 року у справі №263/1221/17 (провадження №61-18261св18), від 25 березня 2020 року у справі №642/2539/18-ц (провадження №61-5609св19). Враховуючи обставини справи, наявність заповіту на користь позивача як спадкоємця майна [PERSON] , наведені позивачем причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які суд визнає поважними, а також враховуючи, що відповідач у справі Білопільська міська рада заперечень проти позову [PERSON] не подала, суд відповідно до положень ч. 3 ст. 1272 ЦК України дійшов до висновку про наявність правових підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та ухвалення рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні, виходячи з вимог ст. ст. 200, 206 ЦПК України. Задовольняючи позов, суд також виходить з того, що визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Також, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 вересня 2020 року у справі №130/2517/18, в якому ВС зазначає, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». На підставі викладеного

Outcome: approved