Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє її представник адвокат Блонський М.А., звернулась до суду із позовом (а.с. 1-3), в якому просить визнати за нею, за набувальною давністю, право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що вона зареєстрована та фактично із 1997 і по даний час проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Інших зареєстрованих осіб у даній квартирі немає. Вона весь цей час займається утриманням квартири, сплачує вартість комунальних послуг та інші витрати пов`язані із утриманням даної квартири. Вона також за власний рахунок здійснила поховання свого колишнього чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . На даний час у неї відсутнє інше житло та у смт. Вигода вільного житлового фонду немає. Вона є особою з інвалідністю ІІІ групи. Фактично вона вселилась у дану квартиру, зареєстрована у ній та проживає вже понад 24 роки. В період з 2001, коли її колишній чоловік [PERSON] перебував за кордоном, вона фактично володіла даним житлом та підтримувала його у належному стані. Всі сусіди та знайомі вважали її володілецею цієї квартири. Зазначає, що володіння цією квартирою є добросовісним, оскільки вона вселилась у цю квартиру в результаті того, що нею була продана власна квартира для погашення заборгованості її колишнього чоловіка, а тому вважала, що таким чином набуває право власності на цю квартиру та володітиме нею як титульний власник. Володіння нею цією квартирою є відкритим, оскільки вона завжди заявляла про свої права, як власниці, та укладала договори на оплату житлово комунальних послуг і оплачувала їх. Її колишній померлий чоловік у встановленому законом порядку не переоформляв право власності на цю квартиру та не укладав договори на своє ім`я на користування комунальними послугами і не оплачував таких. Про безперервність володіння нею цією квартирою свідчить той факт, що вона одноособово володіє квартирою понад 24 роки. І хоча стосовно даної квартири довгий час між нею та відповідачкою існують судові спори, вона вважає, що є всі підстави для визнання за нею права власності на вказану вище квартиру за набувальною давністю. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Дуткевич М.В. подав відзив (а.с. 69-70), в якому вважає позов необґрунтованим та безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. В обґрунтування заперечення щодо позову посилається на те, що власницею даної квартири була [PERSON] мати дядька відповідачки [PERSON] , яка померла [INFO] . Оскільки [PERSON] на час смерті своєї матері був зареєстрований разом з нею, то вважався таким, що спадщину прийняв. 22.02.1997 [PERSON] уклав шлюб із позивачкою [PERSON] . Остання, як дружина [PERSON] , на законних підставах вселилась у дану квартиру. 02.09.2002 між [PERSON] та позивачкою [PERSON] шлюб було розірвано. [INFO] помер [PERSON] , його дочка [PERSON] - відмовилась від прийняття спадщини, а [PERSON] стала спадкоємицею і в подальшому з 25.10.2015 (з часу відкриття спадщини) власницею цієї квартири. Отже, [PERSON] є власницею даної квартири, а тому право власності на дану квартиру не може бути визнано за позивачкою за набувальною давністю. Стан здоров`я позивачки [PERSON] , сплата нею комунальних послуг і відсутність іншого житла не має значення для вирішення даного спору. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Блонський М.А. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Дуткевич М.В. заперечив щодо задоволення позовних вимог і просив у задоволенні позову відмовити. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 29.06.2023 позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано їй десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків такої. 06 липня 2023 року від представника позивачки [PERSON] адвоката Блонського М.А. надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою суду від 06.07.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 26 липня 2023 року від представника відповідачки [PERSON] адвоката Дутквича М.В. надійшов відзив. Ухвалою суду від 28.08.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 10 жовтня 2023 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Блонський М.А. через систему "Електронний суд" подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Дуткевич М.В. 25.10.2023 на електронну пошту суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі. 01 грудня 2023 року представник позивачки [PERSON] - адвокат Блонський М.А. надіслав клопотання про відкладення судового засідання. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: як визначено ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Долинського районного суду Івано Франківської області від 05.01.2022, справа №343/136/21, яке постановою Івано Франківського апеляційного суду Івано Франківської області від 06.11.2023 залишено без змін, зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом надання їй екземпляру ключів від дверей зазначеної квартири, а у випадку їх відсутності - можливості зробити копії, а також забезпечення можливості вільно та доступно нею користуватися у будь-який час. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виселення відмовлено. У дані справі судом було встановлено, що [PERSON] (бабуся [PERSON] ) була власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 11.09.1992. [PERSON] померла [INFO] , на час її смерті в квартирі був зареєстрований її син, [PERSON] , дядько [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Однак право власності на вказану квартиру в нотаріальному порядку він не оформляв. [PERSON] 22.02.1997 уклав шлюб з [PERSON] , який рішенням Долинського районного суду від 02.09.2002 розірвано. [INFO] помер [PERSON] . Дочка [PERSON] [PERSON] відмовилася у встановленому законом порядку від прийняття спадщини, а [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю договору - купівлі продажу квартири. Згідно із відомостей з Витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме про реєстрацію права власності за №215862037 від 10.07.2020 [PERSON] на праві власності належить двокімнатна квартири [ADDRESS] , підстава для державної реєстрації: рішення Долинського районного суду від 07.08.2019 у справі №343/1362/19. Відповідно до технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , квартира складається з двох кімнат загальною площею 41,3 кв.м., житловою площею 27,9 кв.м. Інвентаризаційна вартість квартири становить 34 961 грн. Рішенням Долинського районного суду Івано - Франківської області в справі №343/1821/16-ц від 15.09.2017 встановлено факт проживання понад п`ять років [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим [PERSON] . В задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовлено. Постановою Апеляційного суду Івано - Франківської області від 22.12.2017 рішення Долинського районного суду від 15 вересня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зміну черговості спадкування, надання позивачці права на спадкування за законом разом з спадкоємцями другої черги та про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину спадкового майна після смерті [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] , скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким змінено черговість спадкування та надано [PERSON] право на спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , разом з спадкоємцями другої черги. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частину спірної квартири. Постановою Верховного Суду в справі №343/1821/16-ц від 16.01.2019 постанову Апеляційного суду Івано - Франківської області від 22 грудня 2017 року скасовано. Рішення Долинського районного суду від 15 вересня 2017 року в частині встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання понад п`ять років однією сім`єю без реєстрації шлюбу - відмовлено. Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 вересня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] про визнання права спадкування за законом разом з спадкоємцем другої черги, надання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями другої черги та про визнання права власності на 1/2 частини спадкового майна - залишено в силі. Тобто, рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачка [PERSON] не має права на спадкове майно. Ухвалою Івано - Франківського апеляційного суду від 18.05.2020 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Долинського районного суду від 07 серпня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до Вигодської селищної ради про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування. Відновлено дію рішення Долинського районного суду Івано - Франківської області від 07 серпня 2019 року у справі №343/1362/19, яким визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , який помер [INFO] . Вказані факти не підлягають доказуванню, оскільки вже встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили та мають преюдиційне значення. [PERSON] на підтвердження за нею права власності за набувальною давністю на вказану вище квартиру надано: договір про користування електричною енергією, укладений 24.10.10.2004 між нею та Долинським РЕМ (а.с. 5-6); договір про користування електричною енергією від 04.09.2001, укладений між нею та Долинським РЕМ (а.с. 7); договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 14.02.2004, укладений між нею та Долинським ВУВКГ (а.с. 8-9); договір про реструктиризацію заборгованості з водопостачання та водовідведення від 26.02.2004 (а.с. 11); довідку та сам договір, згідно із якими [PERSON] уклала договір на вивезення твердих побутових відходів від 01.09.2003 та оплачує вартість цієї послуги (а.с. 29, 33); довідку про оплату за спожиту електричну енергію за період з 01.01.2001 по 01.05.2023 (а.с. 30-31); договір на обслуговування і ремонт будинку від 02.01.2003, який укладено між нею та Вигодським ККП (а.с. 34); рішення №76 виконавчого комітету Вигодської селищної ради про надання дозволу позивачці на підключення котла опалення квартири до газової мережі від 27.07.2006 (а.с. 36); акти обстеження від 16.02.2021, 14.02.2020, 27.04.2023 (а.с. 14, 17, 28), згідно із якими, [PERSON] , з моменту реєстрації за адресою: [ADDRESS] і по даний час (день проведення обстеження) проживає та займається утриманням і обслуговуванням цієї квартири. [PERSON] також здійснювала ремонтні роботи пов`язані із ліквідацією аварійної ділянки труби водовідведення та водопостачання і ліквідації наслідків після зварювальних робіт (а.с. 24). Позивачка також здійснювала заміну вікон та вхідних дверей (а.с. 25). Із відповіді ПАТ «Прикарпаттяобленерго» від 25.05.2023 (а.с. 44) вбачається, що позивачка [PERSON] здійснювала оплату за користування електричною енергією. Відповідно до довідки Вигодського ККП від 13.04.2016 (а.с. 37) на момент смерті [PERSON] , [INFO] , у вказаній вище квартирі була також зареєстрована [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] на даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала покази про те, що позивачка [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] з 1997 і по даний час. Хто є власником даної квартири - їй не відомо. Позивачка у вказаній квартирі проживає постійно, оплачує вартість комунальних послуг. Свідок [PERSON] суду дала покази про те, що позивачка [PERSON] після одруження з чоловіком [PERSON] переїхала проживати у квартиру останнього. Свою квартиру [PERSON] продала через борги чоловіка . З 2000 вона проживала у квартирі свого чоловіка. Позивачка весь цей час дбала про цю квартиру, оплачувала вартість комунальних послуг та безперервно проживала в ній. Предметом спору у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку із тим, що позивачка [PERSON] вважає, що оскільки вона добросовісно заволоділа зазначеною вище квартирою і продовжує відкрито і безперервно володіти нею вже понад 24 роки, тому набула права власності на цю квартиру за набувальною давністю. ІV. Оцінка суду: суд, заслухавши пояснення сторін , дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, долучені на обґрунтування позову, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, приходить такого висновку. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Саме суди є останньою правовою інстанцією в державі, в якій кожен громадянин за необхідності шукає захисту своїх прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 Цивільного кодексу України передбачено набуття права власності за набувальною давністю. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом (ч. 1 ст. 344 ЦК України). Пункт 9 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено,\~ що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Отже, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном». Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за\~статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення добросовісність поведінки заявника на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Також постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18, провадження № 61-44893св18, визначено, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] на час реєстрації у квартирі [ADDRESS] знала, що дана квартира належала на праві власності матері її колишнього чоловіка [PERSON] , а після її смерті - останньому. На даний час квартира належить на праві приватної власності [PERSON] . Даний факт сторонами не заперечується. Отже, позивачці [PERSON] на момент реєстрації у квартирі, тобто на момент початку перебігу строку набувальної давності, було відомо про те, що власником даної квартири є інша особа, а тому вона знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності на це майно. Суд звертає увагу, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Оскільки позивачці [PERSON] достовірно весь час користування і володіння вищезазначеною квартирою було відомо, що дана квартира належить [PERSON] ,на праві власності, а тому позивачка не є добросовісним набувачем. І хоча стороною позивачки письмовими доказами та показами свідків підтверджено відкритість і безперервність користування цією квартирою, однак враховуючи те, що немає однієї із обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю - добросовісність, за позивачкою [PERSON] не можна визнати право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Враховуючи викладене вище, встановивши відсутність у позивачки [PERSON] підстав для набуття права власності за набувальною давністю на квартиру, суд приходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю такого. V. Розподіл судових витрат: частина 1 статті 133 Цивільно процесуального кодексу України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд прийшов висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки понесених нею витрат на оплату судового збору та витрат на правничу допомогу. Щодо понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що основні положення про витрати на професійну правничу допомогу містяться у ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно із заявою про розрахунок витрат понесених відповідачкою на правничу допомогу адвоката, сума витрат відповідачки [PERSON] на правову допомогу визначена в розмірі 5 600 грн (а.с. 141). Відповідачка [PERSON] на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу\~надала такі документи: - ордер серії АТ №1031949 від 18.07.2023 на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Дутвевичем М.В. (зворотна сторона а.с. 75); - акт виконаних робіт від 30.11.2023, підписаний адвокатом Дуткевичем М.В. та [PERSON] , згідно з яким вартість послуг правової допомоги складає 5\~600 грн., а саме: вивчення позовної заяви 400 грн.; складення відзиву на позов 1\~200 грн; участь адвоката в судових засіданнях (4 судові засідання) 4\~000 грн (а.с. 142); - квитанцію до прибуткового касового ордера №75 від 27.11.2023, відповідно до якої [PERSON] сплатила адвокату Дуткевичу М.В. гонорар в сумі 5\~600 грн (а.с. 143). Сторона позивачки не подавала до суду заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, які відповідачка просила стягнути з позивачки. У судовому засіданні здобуто достатньо доказів понесення відповідачкою [PERSON] витрат за надання професійної правничої допомоги, які належним чином документально підтверджені. Враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі відмови позову на позивача, зважаючи на те, що позивачка та її представник будь - яких клопотань про зменшення витрат, понесених відповідачкою на правову допомогу, не заявляли, а суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, а не з власної ініціативи, на що неодноразово наголошував Верховний Суд, у тому числі в постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, тому зі [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 5 600 гривень витрат за надання професійної правничої допомоги. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 16, 344, 382 ЦК України, ст. 2, 13, 81, 82 ЦПК України, п. 9 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та

Outcome: approved