Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

18.08.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Вишневої міської ради, в якому просить суд визнати право власності [PERSON] в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 03.01.2020 року, актовий запис № 06. [PERSON] була матір`ю позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.06.1962 року та довідкою про укладення шлюбу від 13.08.1988 року. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої, в тому числі, входить квартира [ADDRESS] . Позивач вказує, що є спадкоємицею першої черги до майна померлої [PERSON] , інших спадкоємців першої черги немає, а тому позивач є єдиним спадкоємцем першої черги до майна померлої. Після смерті [PERSON] позивачка прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном, оскільки проживала разом з померлою на день її смерті. Також, у встановлений законом строк позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 14.02.2020 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. на підставі заяви позивачки була заведена спадкова справа № 07/2020 щодо майна померлої [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі. Постановою державного нотаріуса від 16.07.2020 року № 124/02-31 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Підставою для відмови стало те, що спадкодавець не оформила належним чином свої права на вказане нерухоме майно. Належність спадкового майна, а саме квартири [ADDRESS] , померлій [PERSON] підтверджується: довідкою виданою Вишневим житлово-будівельним кооперативом «Дружба» № 488 від 26.01.2004 року про те, що [PERSON] є власником вказаної квартири та повністю сплатила пайовий внесок за квартиру в 1990 році, ордером на спадкову квартиру № 004321 від 07.11.1970 року, рішенням виконавчого комітету Вишневої міської ради № 8/6 від 31.01.2007 року про видачу свідоцтва про право власності на дану квартиру, технічним паспортом. Однак, як вбачається з листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 483 від 16.03.2020 року, згідно матеріалів інвентаризаційної справи, право власності на вказану квартиру не зареєстровано. Таким чином, обставини справи свідчать про те, що спадкодавцю належало вищевказане спадкове майно, позивачка як спадкоємець за законом фактично вступила в управління і володіння спадковим майном, право власності на нього перейшло у порядку спадкування до позивачки, однак оформити спадкові права позивачка не може через відсутність реєстрації права власності за спадкодавцем, а тому позивачка вимушена звертатись до суду із даним позовом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.08.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 26.09.2023 року головним спеціалістом відділу юридичного забезпечення виконавчого комітету Вишневої міської ради Мариною Ярмош через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що Вишнева міська рад з позовом не погоджується на тій підставі, що копії документів, додані позивачем належним чином не завірені. Акцентувала увагу суду на те, що запит нотаріуса Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» надано повідомлення за № 483 від 16.03.2023 року про те, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. Вказувала, що з метою отримання належним чином завіреної копії рішення виконавчого комітету Вишневої міської ради № 8/6 від 31.01.2007 року «Про оформлення свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , виконавчим комітетом буде направлено запит до Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації Київської області. Відповідь на запит буде долучена до матеріалів справи. Просила суд у задоволенні позову відмовити. 28.09.2023 року позивач [PERSON] через канцелярію суду зареєструвала клопотання про витребування доказів - належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи відносно майна померлої [PERSON] , [INFO] . 28.09.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів по цивільній справі за позовом [PERSON] до Вишневої міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити. Витребувати у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Гончар Тетяни Миколаївни (вул. Європейська, 18, м. Вишневе, Бучанський район, Київська область) належним чином засвідчену копію матеріалів спадкової справи відносно майна померлої [PERSON] , [INFO] . 10.10.2023 року головним спеціалістом відділу юридичного забезпечення виконавчого комітету Вишневої міської ради Мариною Ярмош через канцелярію суду зареєстровано лист, в якому зазначила, що відповідач Вишнева міська рада просить суд розглядати справу без участі представника, за наявними матеріалами та відповідно до вимог чинного законодавства України. 12.10.2023 року приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Київської області Гончар Т.М. через канцелярію суду зареєструвала копію спадкової справи відносно майна померлої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 29.11.2023 року сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач через канцелярію суду зареєструвала заяву, в якій просила суд здійснювати розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що заявлений позов підлягає до задоволення виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області від 03.01.2020 року, актовий запис № 06. [PERSON] була матір`ю позивачки, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.06.1962 року та довідкою про укладення шлюбу від 13.08.1988 року. Згідно матеріалів спадкової справи відносно майна померлої [PERSON] , [INFO] , після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира [ADDRESS] . Також, з копії спадкової справи встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] , [INFO] прийняла позивач, як спадкоємець за законом, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Належність спадкового майна, а саме квартири [ADDRESS] , померлій [PERSON] підтверджується: довідкою виданою Вишневим житлово-будівельним кооперативом «Дружба» № 488 від 26.01.2004 року про те, що [PERSON] є власником вказаної квартири та повністю сплатила пайовий внесок за квартиру в 1990 році, ордером на спадкову квартиру № 004321 від 07.11.1970 року, рішенням виконавчого комітету Вишневої міської ради № 8/6 від 31.01.2007 року про видачу свідоцтва про право власності на дану квартиру, технічним паспортом. Постановою державного нотаріуса від 16.07.2020 року № 124/02-31 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Підставою для відмови стало те, що спадкодавець не оформила належним чином свої права на вказане нерухоме майно. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки позивач позбавлена можливості здійснити своє право на спадкування у зв`язку з відсутністю реєстрації права власності в КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», що підтверджують право власності спадкодавця на квартиру, таке право підлягає захисту в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.09.2021 року у справі № 227/3750/19. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, у Постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 року у справі № 6-244цс14 зазначається, що за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно в порядку спадкування може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. У Постанові Верховного Суду України від 07.10.2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності на майно в порядку спадкування, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, враховуючи наведені вище норми права, оцінюючи надані докази, беручи до уваги, що відповідачем належних доказів на спростування позовних вимог суду не надано, в тому числі не надано відповідь на запит до Архівного відділу Бучанської районної державної адміністрації Київської області, про який було зазначено відповідачем у відзиві, а також враховуючи заяву Вишневої міської ради від 10.10.2023 року про розгляд справи за відсутності представника відповідача відповідно до вимог чинного законодавства України, встановивши фактичні обставини справи, а саме, що квартира [ADDRESS] , належала померлій [PERSON] , її спадкоємцем за законом є позивач, яка спадщину прийняла, втім в позасудовому порядку позбавлена можливості оформити право власності на квартиру у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а будь - яких інших спадкоємців, які б претендували на вказане майно судом не встановлено, тому це право позивача підлягає захисту судом шляхом його визнання. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved