Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач за правничої допомоги адвоката Кияненко Д.О. пред`явила через суд зазначений позов на предмет захисту свого користування житлом на правах члена сім`ї [PERSON] наймача квартири [ADDRESS] з державного житлового фонду міської ради з підстав незаконного, в порушення п. 18 Правил реєстрації місця проживання, зняття за висновком Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 12 жовтня 2018 року з реєстрації, не зважаючи на її проведення за належною процедурою і вселення до квартири у грудні 2015 року згідно ст. 65 ЖК України ще за життя основного квартиронаймача з його письмової згоди, а також з підстав прийняття виконкомом ради 21 травня 2019 року рішення про виділення цієї квартири іншим особам з видачею ордеру від 07 червня 2019 року відповідачу [PERSON] на сім`ю з трьох осіб (у складі дружини [PERSON] і дочки [PERSON] ) в супереч ст. 58 ЖК України на житло, що не було вільним, які використані для протиправної позасудової процедури її примусового виселення 21 червня 2019 року відповідачем [PERSON] та безпідставного зайняття ним її житла, незважаючи на обізнаність відповідачів на той час про судовий спір з приводу цього житла та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року, що стало остаточним за постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року, якими визнано законним її вселення та проживання у спірній квартирі, у зв`язку з чим позивач, скориставшись своїм правом змінити позов на засадах диспозитивності, в процесі уточнення судом у підготовчому провадженні позовних вимог остаточно визначалися у поданих 06 квітня та 28 квітня 2023 року заявах з предметом спору і просила суд: 1)визнати дії посадових осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР під час винесення висновку від 12 жовтня 2018 року, на підставі якого скасували реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , такими, що вчинені самоправно, з перевищенням повноважень, наданих діючим законодавством; 2)визнати незаконним та нечинним висновок Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 12 жовтня 2018 року, на підставі якого скасували реєстрацію місця проживання [PERSON] [INFO] , за адресою: [ADDRESS] ; 3)взнати рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради№ 532 від 21 травня 2019 року «Про надання квартири [ADDRESS] » недійсним і нечинним; 4)визнати недійсним ордер від 07 червня 2019 року про право проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] із сім`єю у складі трьох осіб, в тому числі дружини [PERSON] та доньки [PERSON] ; 5)скасувати реєстрацію [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] ; 6)виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] )зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити (усунути) перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою шляхом вселення [PERSON] до вказаного житла з забезпеченням безперешкодного доступу та передати ключі від вхідних дверей квартири; 8)судові витрати покласти на відповідачів. З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 21 листопада 2022 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка у підготовчому засіданні з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи. Ухвалою суду від 28 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, вжиті заходи забезпечення позову [PERSON] , що змінені Верховним Судом за висновками у постанові Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2023 року на заборону [PERSON] та виконавчому комітету Дніпровської міської ради здійснювати дії щодо приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] . 10 березня 2023 року в частині визнання дій посадових осіб виконавчого комітету Дніпровської міської ради під час видачі [PERSON] ордеру від 07 червня 2019 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , такими, що вчинені в порушення вимог діючого законодавства, тобто самоправно, зловживаючи владою та службовим становищем, провадження у цій справі за ухвалою суду закрите за п. 4 ч. 1 ст.255 ЦПК України у зв`язку з прийняттям відмови [PERSON] від цих вимог. 29 травня 2023 року судом для участі у цій цивільній справі залучені [PERSON] і [PERSON] співвідповідачами, а третьою особою без самостійних вимог Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, на яку покладені функції органу опіки та піклування. Відповідач [PERSON] , діючи також і як законний представник неповнолітньої дочки [PERSON] , за правничої допомоги адвоката Колошина В.П. у своєму відзиві від 10 лютого 2023 року (т.1 а.с.200-203) позов не визнав повністю, заперечуючи проти доводів і аргументів позивача тим, що заявлені у цьому позові вимоги про визнання ордеру недійсним та скасування реєстрації сім`ї [PERSON] у квартирі [ADDRESS] вже розглядалась у справі № 200/9644/19 та в задоволенні цих вимог відмовлено та постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2022 року таке рішення залишене в силі, тому обставини встановлені відносно відповідача [PERSON] з огляду на суб`єктний склад сторін у тій справі доказуванню у цій справі не підлягають. В свою чергу позивач не є особою, яка потребує поліпшення житлових умов і не підпадає під норми ст.ст. 58, 59 ЖК України, тоді як відповідач на законних підставах постановлений на квартирний облік на склад сім`ї із трьох осіб, як такі, які потребують поліпшення житлових умов та отримав таке житло, на вселення до якого виданий 07 червня 2019 року ордер, оскільки квартира [ADDRESS] була на той момент вільною. Сама позивач залишила цю квартиру добровільно у 1996 році та мешкала у квартирі [ADDRESS] до 13 січня 2003 року, а в період з 20 червня 2005 року по 15 травня 2018 року в гуртожитку по [ADDRESS] , тому втратила право користування спірною квартирою як основний квартиронаймач згідно ст.ст. 71, 107 ЖК України, а її син продовжив залишатися членом сім`ї основного квартиронаймача, тому також втратив право користування цим житлом. Крім того, договір найму житла від 20 вересня 2018 року не укладався, є підробленим, про що під присягою повідомила свідок [PERSON] у справі № 200/9644/19. Одночасно представник відповідача заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності згідно ч.4 ст. 267 ЦК України з тих підстав, що оскаржуваний ордер виданий 06 червня 2019 року, а позов поданий лише 12 жовтня 2022 року (т.1 а.с.212), тому з урахуванням сукупності наведених обставин представник наполягав на відмові у позові повністю. \~ \~ \~ \~Відповідач Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у своєму відзиві від 27 квітня 2023 року та 09 червня 2023 року (на позовну заяву зі збільшеними вимогами) (т.3 а.с.1-9, 61-69) позов не визнав повністю, заперечуючи проти доводів і аргументів позивача вибірковістю тлумачення чинного законодавства, зокрема, Правил реєстрації місця проживання, без урахування норм ст. 58 ЖК України, оскільки позивач була зареєстрована у спірному житлі, про що проставлена у її паспорті відмітка 24 вересня 2018 року, проте листом КП «Жилсервіс-2» ДМР від 10 жовтня 2018 року № 169 повідомлено, що договір найму її повіреному громадянину [PERSON] не видавався і такий договір не є підставою для реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим 12 жовтня 2018 року начальником відділу формування та ведення реєстру територіальної громади ДМР проведена службова перевірка і наданий висновок з повідомленням позивачу про проведення реєстрації місця проживання з порушенням вимог чинного законодавства, тому на підставі п.28 Постанови Кабміну від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» прийняте рішення про скасування реєстрації позивача. При цьому, на запрошення на прийом для вручення повідомлення про скасування реєстрації ні [PERSON] , ні її представник не прибули та жодних дій після направлення відповідачем вказаного повідомлення не вчиняли, тоді як за ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є ордер, якого позивач не має. В подальшому реєстрація місця проживання у цій квартирі була здійснена Департаментом на підставі ордеру від 07 червня 2019 року № 000000064, виданого виконкомом Дніпровської міської ради, тобто на законних підставах згідно ст. 58 ЖК України, тоді як [PERSON] не мала відповідного ордеру та підстави для укладення договору найму згідно ст. 61 ЖК України були відсутні. На спростування доводів позивача про проживання у спірній квартирі з 1986 року відповідач навів аргументи зняття останньої з реєстрації у вказаній квартирі у 1996 році та реєстрацію місця проживання в кімнаті [ADDRESS] , тому згідно ст. 107 ЖК України втратила право проживання у спірній квартирі, твердження про подання заяв про реєстрацію місця проживання від 15 травня 2018 року та від 13 червня 2018 року доказами не підтверджені. Крім того, відповідач вказував на неналежний спосіб захисту про визнання нечинним висновку відповідача, оскільки останній вже виконаний та вичерпав свою дію, тому, з урахуванням сукупності наведених аргументів відповідач просив відмовити в позові повністю. Відповідач [PERSON] за правничої допомоги адвоката Шевкової К.І. у своєму відзиві від 09 червня 2023 року позов не визнала повністю, заперечуючи проти доводів і аргументів позивача тим, що житло, на яке виданий оспорюваний ордер було вільним не тільки юридично, оскільки [PERSON] була незаконно зареєстрована і ця реєстрація місця проживання у встановленому законом порядку скасована уповноваженим органом, а і фактично там не проживала, оскільки ще в 1996 році вибула до іншого житла, а також мала іншу квартиру на праві власності ще з 01 серпня 2000 року по [ADDRESS] , і лише 02 листопада 2021 року в ході судового розгляду справи № 200/9644/19 здійснила державну реєстрацію переходу права власності на цю квартиру за договором дарування третій особі від 27 лютого 2003 року. Крім того, виїхавши із спірного житла у 1996 році [PERSON] , втратила право користування цим житлом, і під випадки збереження житла за ст. 71 ЖК України не підпадає, а її син [PERSON] залишився там проживати як член сім`ї основного квартиронаймача і, відповідно, також втратив право користування цим житлом, оскільки основним квартиронаймачем не став, тому у позивачки були відсутні правові підстави для вселення у квартиру за ст. 65 ЖК України. В свою чергу відповідачі Розгон сім`єю у складі трьох осіб проживали в одній кімнаті гуртожитку площею 21,7 кв.м. і відповідно до вимог чинного законодавства були взяті на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, тому зібравши усі передбачені законом документи отримали у законний спосіб ордер на вселення до двокімнатної квартири, тому відповідач наполягала на відмові у позові в повному обсязі. Відповідачі Дніпровська міська рада і її виконавчий комітет свій відзив не подали, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляли і про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином згідно ст.ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за визначеним в ЄДРПОУ місцем знаходження юридичної особи. Третя особа орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради також заяв по суті справи не подавала. Позивач через свого представника адвоката Кияненко Д.О. 10 березня 2023 року подала відповідь на відзив [PERSON] , в якій на спростування доводів відповідача навела аргументи про встановлення обставин того, що спірне житлове приміщення не було вільним ні на час прийняття оспорюваного рішення виконкому, ні на час видачі оспорюваного ордеру, що визнані Верховним Судом належно встановленими в іншій справі № 203/3131/19 і так само встановлені Дніпровським апеляційним судом у справі № 200/9644/19. Крім того, представник вказувала на неможливість взяття до уваги протоколу допиту в якості свідка [PERSON] у кримінальному провадженні № 12019040030000842 за ст. 358, ст. 191 КК України, оскільки вказане кримінальне провадження закрите, а за фактом надання слідчому завідомо неправдивих показань подана заява про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 384 КК України. Усі інші доводи відповідача зводяться до незгоди з висновками судів у справі № 203/3131/19, тому просила позов задовольнити повністю. Також представник позивача заперечувала проти застосування наслідків пропуску стоку позовної давності тим, що вже 24 червня 2019 року [PERSON] звернулась з позовом через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська до Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання неправомірними дій, визнання висновку нечинним, визнання недійсними рішення та ордеру, чим перервала перебіг строку позовної давності згідно ч.ч.2, 3 ст. 264 ЦК України. (т.2 а.с.35-37). 21 червня 2023 року позивач через свого представника адвоката Кияненко Д.О. подала відповідь на відзив Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а.с.153-157 т.3) навела аргументи законності проживання з грудня 2015 року у спірній квартирі, що встановлено судовими рішеннями у справі № 203/3131/19, а дії відповідача зі скасування реєстрації позивача у квартирі після проведення такої реєстрації пов`язані виключно з протиправними діями посадових осіб, спрямованими на відібрання цієї квартири , якими, не зважаючи на наявний спір в суді, подана інформація у виконком про відсутність зареєстрованих у квартирі осіб. Також позивач вказувала на помилковість доводів відповідача про невідповідність договору найму вимогам Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки цей закон не регулює дані правовідносини. Зважаючи на викладені обставини представник наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Інших заяв про суті справи учасники розгляду не подавали. Ухвалою суду від 18 липня 2023 року закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала повністю з наведених у позовній заяві підстав та наполягала на їх задоволенні, виселенні відповідачів Розгон, вселенні її у її квартиру, оскільки спірну квартиру видали ще її батькові, вона стала основним квартиронаймачем після його смерті і завжди вважала це житло своїм основним місцем проживання, проте внаслідок віддаленості місця роботи вимушена була тимчасово мешкати в гуртожитках поряд з місцем роботи, а в квартирі на [ADDRESS] залишався протягом усього життя проживати її син, проте у 2015 році внаслідок його тяжкої хвороби вона знову вселилася у цю квартиру задля постійного догляду за сином, з яким вони разом звернулися у 2018 році за реєстрацією у квартирі, проте їм відмовлено з формальних підстав відсутності договору найму, після чого вона звернулась за таким договором до КП «Жилсервіс-2» і уклала останній на підставі чого вже після смерті сина її представник звернувся із заявою і її зареєстрували, про що наявні відмітка в паспорті, проте у квітні 2019 року поки вона була на роботі відповідач [PERSON] з невідомими особами виселили її з квартири, викинувши її речі з хати. Квартиру, що виділили їй від навчального закладу вона подарувала вихованці цього закладу і там не проживала з 2003 року. Представник позивача позовні вимоги у редакціях 06 квітня та 28 квітня 2023 року підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні, пояснивши про явний незаконний характер позбавлення житла позивачки, незаконне вселення сім`ї [PERSON] у квартиру, де вона мешкає, тому просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] , який також є і законним представником неповнолітньої [PERSON] , - адвокат Колошин В.П. в судовому засіданні проти задоволення позову в повному обсязі заперечував з наведених у відзивах [PERSON] та [PERSON] підстав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шевкова К.І. 02 листопада та 29 листопада 2023 року засобами електронної пошти подала заяву про розгляд справи у її та відповідачки відсутності, наполягаючи на відмові в задоволенні позову повністю (т.4 а.с.76,77, 96-97). \~ \~ \~ \~Представник відповідачів Дніпровської міської ради та виконавчого комітету Дніпровської міської ради Дика Н.В. (т.2 а.с.11) у заяві від 10 березня 2023 року клопотала про розгляд справи у відсутності представників, з ухваленням рішення відповідно до вимог чинного законодавства. \~ \~ \~ \~Відповідач Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду, в судове засідання представника не направив, про причини неявки суду не повідомив та про відкладення розгляду не клопотав. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не прибула та у поданих заявах клопотала про розгляд справи у її відсутності з ухваленням рішення в інтересах дитини (т.4 а.с.68). Суд, заслухавши усні пояснення сторін, дослідивши подані учасниками докази, дійшов висновку про задоволення позову в межах заявлених вимог за ст. 13 ЦПК України, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин і відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра, належачи до державного житлового фонду місцевих рад. За даними довідки Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради від 04 липня 2018 року обмінний ордер на зазначену вище квартиру на підприємстві не зберігся (т.1 а.с.29-зворот). З розпорядження ЖЕО виконкому Кіровської районної ради народних депутатів №219ж від 24 вересня 1986 року випливає, що відповідно до рішення виконкому Кіровської районної ради народних депутатів № 621 від 22.05.1981 року та в зв`язку зі смертю основного квартиронаймача [PERSON] , який доводився батьком [PERSON] , за заявою останньої особовий рахунок квартири було переоформлено на ім`я [PERSON] у складі сім`ї: [PERSON] основний квартиронаймач, [PERSON] син (т.1 а.с.34-зворот, 22-23, т.2 а.с.148, 149т.2 а.с.162-зворот). 10 вересня 1996 року [PERSON] знято з реєстраційного обліку за вказаною адресою. 01 серпня 2000 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням освіти обласної державної адміністрації згідно з розпорядженням № 32, зареєстрованого Дніпропетровським інвентарбюро в реєстровій книзі № 450п за реєстровим № 669-243, набула право власності на квартиру [ADDRESS] . 27 лютого 2003 року державний нотаріус Шостої державної нотаріальної контори І.Черненко з вчиненням запису в реєстрі № 2-487 посвідчила укладений позивачем договір дарування, за яким квартира [ADDRESS] передана нею у дар [PERSON] , про що 02 листопада 2021 року внесені відомості державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР Одринською О.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна (т.2 а.с. 163, т. 3а.с.87). За даними довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 5/5-176 від 19 вересня 2019 року позивач з 10 вересня 1996 року по 13 січня 2005 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; з 20 червня 2005 року по 15 травня 2018 року за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.215). В ході судового розгляду позивач, приймаючи участь в судовому засіданні особисто, пояснила, що в 1996 році вона вимушено залишила квартиру [ADDRESS] , що зумовлено значною віддаленістю від її квартири її постійного місця роботи в Обласному комунальному закладі освіти «Спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №2 для розумово відсталих дітей», через що оселилася в гуртожитку поряд з місцем роботи - в кімнаті [ADDRESS] . В 2005 році вона переїхала в інший гуртожиток по [ADDRESS] (назва до зміни [ADDRESS] з тих самих причин місця знаходження роботи поряд із цим гуртожитком. Весь цей час в квартирі [ADDRESS] мешкав її син [PERSON] , зареєстрований там з 22 липня 1986 року. Обставини проживання та реєстрації в квартирі сина позивачки не заперечувались жодною із сторін. В період мешкання в гуртожитках вона продовжувала сплачувати комунальні послуги, утримувати квартиру в належному стані, маючи там власні речі, вважаючи цю квартиру основним місцем мешкання, а проживання в гуртожитках тимчасовим, вимушеним заходом. В грудні 2015 року вона знов переїхала мешкати до спірної квартири, зокрема, в зв`язку з тим, що її син [PERSON] тяжко захворів та потребував постійного догляду. З копії долученого до матеріалів справи паспорту позивачки, видно, що 10 вересня 1996 року вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та 13 січня 2005 року знята з реєстрації за вказаною адресою; 20 червня 2006 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та 15 травня 2018 року знята з реєстрації; 24 вересня 2018 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. 3 а.с. 241). Так, 15 травня 2018 року позивач знялась з реєстрації за адресою: [ADDRESS] та 12 червня 2018 року разом із сином [PERSON] звернулась до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з приводу її реєстрації в квартирі [ADDRESS] , проте документи прийняті до розгляду не були через відсутність договору найму житла. Разом з тим, ця заява від 12 червня 2018 року містить засвідчену 13 червня 2018 року підписом згоду [PERSON] на реєстрацію [PERSON] у вказаній квартирі т.2 а.с.150-151, 152-зворот). При цьому, відповідно до наявної в матеріалах довідки №4666 від 15 червня 2018 року у складі сім`ї та зареєстрованих в квартирі [ADDRESS] зазначено: [PERSON] , як незареєстрованого наймача та її сина [PERSON] , як зареєстрованого з 22.07.1986 року (т.2 а.с.151-зворот). За даними довідки КП «Жилсервіс-2» ДМР від 04 липня 2018 року № 1757 позивач [PERSON] є квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] та що обмінний ордер на квартиру за даною адресою на підприємстві не зберігся(т.2 а.с.156-зворот). 18 червня 2018 року [PERSON] , [INFO] , помер у віці 55 років, про що Центральним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області 18 червня 2018 року вчинено актовий запис № 215 та видано свідоцтво серії [NUMBER] (т.1 а.с.25). В свою чергу позивач звернулась до Комунального підприємства «Жилсервіс-2 Дніпровської міської ради з приводу укладання договору найму квартири, оскільки значилась, як основний квартиронаймач. 20 вересня 2018 року між нею та Комунальним підприємством «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради було укладено договір найму, оригінал якого досліджений 08 грудня 2023 року в судовому засіданні, з наявними печатками юридичної особи КП. Вказаний договір укладено на підставі розпорядження №219ж від 24.09.1986 року та довідки №4466 від 15.06.2018 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (т.4 а.с.98-98а). 24 вересня 2018 року [PERSON] через свого представника за нотаріально посвідченою довіреністю Діденка С. Л. звернулася до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради із заявою про її реєстрацію у спірній квартирі. Того ж дня [PERSON] зареєстровано у спірній квартирі, про що проставлена відмітка в паспорті, а відомості внесені в реєстр територіальної громади т.2 а.с.159-160). 12\~жовтня 2018\~року директором\~Департаменту адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~Дніпровської міської\~ради Пономарьовим\~А.С.\~затверджено складений\~начальником відділу\~формування та\~ведення реєстру\~територіальної громади\~Департаменту адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~ДМР [PERSON] \~та висновок\~про скасування\~реєстрації [PERSON] \~у спірній\~квартирі з\~підстав отримання\~повідомлення Комунального\~підприємства «Жилсервіс-2»\~Дніпровської міської\~ради від\~10\~жовтня 2018\~року за\~вих.\~№ 169\~про те,\~що договір\~найму між\~вказаним підприємством\~та [PERSON] \~щодо спірної\~квартири,\~представнику останньої\~ [PERSON] \~не видавався.\~(т.1\~а.с.33-зворот\~ 34,\~т.3\~а.с.\~72). Цього ж дня, 12 жовтня 2018 року складене повідомлення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи за підписом державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Чуб І.В. (т.4 а.с.12). Разом з тим, за даними довідки від 01 липня 2019 року Державного закладу професійної (професійно-технічної освіти «Придніпровський професійний ліцей м. Дніпро» [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2003 року та фактично у цій квартирі мешкає [PERSON] (т.1 а.с.36). Згідно акту від 15 квітня 2019 року, складеному та підписаному мешканцями будинку [ADDRESS] , засвідченого головою ОСББ та скріпленого печаткою, підтверджено проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] цього будинку з грудня 2015 року (т.1 а.с.39-зворот). Також до матеріалів справи долучені квитанції про оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , за період 2016-2019 рр., платниками яких зазначено [PERSON] та її сина [PERSON] , а також довідка КП «Жилсервіс-2» ДМР від 22 березня 2019 року № 277 про те, що [PERSON] є квартиронаймачем вказаної квартири згідно розпорядження ЖЕО Кіровського району № 219Ж з 24 вересня 1986 року та з 10 грудня 2016 року по 01 січня 2018 року квартирна плата вносилась вчасно, існує переплата 1029,02 грн. (т.2 а.с.169). В свою чергу 21 лютого 2017 року рішенням виконавчого комітету Індустріальної районної в м. Дніпрі ради №74 працівника поліції [PERSON] , як учасника бойових дій, було постановлено на облік як особу, яка користується правом першочергового одержання житла. 23 березня 2018 року [PERSON] та [PERSON] набули у власність житло прим. [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 28 березня 2018 року за № Г/59-2018, на підставі чого 04 квітня 2018 року за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на за кожним, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 25 червня 2019 року (т.3 а.с.84, 102-105). Згідно протоколу № 12/18-1 засідання комісії при виконавчому комітету міської ради з питань розподілу жилих приміщень, які надходять у власність територіальної громади міста Дніпра від 21 грудня 2018 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 19 березня 2019 року № 251, за пунктом 4 порядку денного «Про поліпшення житлових умов та надання жилого приміщення двокімнатної квартири [ADDRESS] , гр. [PERSON] на склад сім`ї 3 особи (наймач, дружина, донька)» погоджено надання вказаного жилого приміщення як особі, яка перебуває в Індустріальній районній у місті раді на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов з 21 лютого 2017 року в загальній черзі під № 667, в першочерговій під № 278, ухвалено підготувати проект рішення виконавчого комітету міської ради стосовно погодженого питання (т.4 а.с.137-141). 14 квітня 2019 року листом за вих. № Л-350/2 за підписом Дніпровського міського голови на звернення позивачки повідомлено про те, що за протоколом засідання комісії при виконкомі міської ради з питань розподілу жилих приміщень, які надходять у власність територіальної громади м. Дніпра, № 12/18-1 від 21 грудня 2018 року прийнято рішення погодити надання жилого приміщення двокімнатної квартири [ADDRESS] , гр. [PERSON] у складі сім`ї з 3 осіб, проте підготовку проекту рішення виконкому з цього питання призупинено (т.2 а.с.169-зворот). 21 травня 2019 року виконавчим комітетом Дніпровської міської ради прийняте рішення №\~532 «Про надання квартири [ADDRESS] » [PERSON] на сім`ю у складі трьох осіб (він, дружина, донька) (т. 4 а.с. 142). 07 червня 2019 року виконавчим комітетом Дніпровської міської ради видано ордер № 0000000624 (т.4 а.с.143) на зайняття спірної квартири сім`ї у складі з трьох осіб: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (дочка). 21 червня 2019 року [PERSON] , демонтувавши наявні вхідні двері через відсутність у нього ключів від цих дверей, звільнив квартиру [ADDRESS] від сторонніх речей звичайної домашньої обстановки, які його сім`ї не належали, і встановив нові вхідні двері до цієї квартири, що підтверджується дослідженим безпосередньо в судовому засіданні відеозаписом створення позивачці [PERSON] перешкод у доступі до квартири в сукупності з протоколом огляду слідчим СВ Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Петровським І. Є., складеним в присутності понятих, [PERSON] , [PERSON] , представника адвоката Кияненко Д. О. (т.1 а.с.187, т. 2а.с190). Про фактичного володільця вказаного житла і створені для [PERSON] перешкоди у користуванні ним з 21 червня 2019 року свідчить також долучений представником відповідача [PERSON] договір № 1145/43/23/17/202-2019 від 21 червня 2019 року про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції охорони, укладений [PERSON] з Управлінням поліції охорони в Дніпропетровській області (т.4 а.с.150-153), а також квитанції про оплату комунальних послуг - тепло-, газо-, водопостачання за період з червня 2019 року по квітень 2021 року та приєднання до умов договору споживача про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії (т.4 а.с.153-зворот-158). Дніпровській міській раді відмовлено у позові до [PERSON] про визнання недійсним договору найму спірної квартири з законною силою рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05\~березня 2020 року, залишеного постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року без змін. Верховний Суд, не знайшовши порушень процесуального закону у порядку встановлення у справі №\~203/3131/19 фактичних обставин нижчестоящими судами, дійшов обов`язкових для них висновків у постанові Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року про набуття [PERSON] права користування спірною квартирою відповідно до статті 65 ЖК України на підставі вселення до неї і постійного проживання у спірній квартирі з 2015 року за життя свого сина [PERSON] з його згоди, як єдиного на той час наймача, і до дня смерті останнього, внаслідок чого [PERSON] , як мати наймача, по його смерті мала право вимагати визнання її згідно статті 106 ЖК України основним наймачем спірної квартири і мала право на укладання відповідного договору найму. В іншій цивільній справі № 200/9644/19 Верховний Суд постановою від 19 вересня 2022 року в межах касаційного розгляду залишив без змін рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року в частині відмови [PERSON] у позові до Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , третя особа Центральна адміністрація Дніпровської міської ради, про визнання дій самоправними, визнання висновку незаконним та нечинним, визнання рішення недійсним та нечинним, визнання ордеру недійсним, скасування реєстрації, з законною силою мотивів пред`явлення вимог до неналежних відповідачів, тоді як виконавчий комітет Дніпровської міської ради, який є юридичною особою і до повноважень якого входить вирішення питання щодо прийняття рішень про виділ жилого приміщення, як належний відповідач до участі у справі не залучався, у зв`язку з чим постанова Дніпровського апеляційного суду від 30\~червня 2022 року стала також остаточною в частині ухвалення нового рішення за зустрічним позовом [PERSON] щодо усунення перешкод у користуванні житлом з відмовою у зобов`язанні [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] від своїх речей та в передачі ключів від неї [PERSON] Верховний Суд погодився з висновками нижчестоящих судів про відмову в первісному позові через неефективність способу захисту порушеного права [PERSON] шляхом, як визнання дій посадових осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради під час винесення висновку від 12 жовтня 2018 року, на підставі якого скасована реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , такими, що вчинені самоправно з перевищенням повноважень, наданих діючим законодавством; так і визнання незаконним та нечинним висновку Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 12 жовтня 2018 року, на підставі якого скасована реєстрація місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відмову у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі за висновками Верховного Суду у постанові Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2022 року потягла неможливість окремого розгляду вимог щодо права [PERSON] на проживання у спірній квартирі, які з урахуванням обов`язковості постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року взаємопов`язані з оспорюванням законності видачі ордера від 07 червня 2019 року про право проживання в квартирі [ADDRESS] [PERSON] із родиною у складі трьох осіб, в тому числі дружини\~ [PERSON] та доньки\~ [PERSON] , та з визнанням рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 532 від 21 травня 2019 року\~ «Про надання квартири [ADDRESS] » недійсним та не чинним; з визнанням дій посадових осіб ДМР під час видачі [PERSON] ордеру від 07.06.2019 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , такими, що вчинені в порушення вимог діючого законодавства, тобто самоправно, зловживаючи владою та службовим становищем, в результаті чого порушені Конституційні права позивача\~ [PERSON] ; за якими належним відповідачем є Виконавчий комітет Дніпровської міської ради. Тільки правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, згідно ч. 7 ст. 82 ЦПК України не є обов`язковою для суду, а обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, зокрема, коли згідно частині п`ятій цієї статті допускається для особи, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені, їх спростування у загальному порядку. Тобто, на засадах змагальності така особа\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, чого відповідачі Розгон не зробили. Так, зазначеною вище постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2022 року у цивільній справі № 200/9644/19, що в касаційному порядку в частині вирішеного зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою не оскаржувалась і стала остаточною, судом встановлені обставини, що в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді цієї справи, оскільки у цій справі № 203/867/22 беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини, а саме: сторони - [PERSON] та [PERSON] , треті особи - Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Дніпровській апеляційний суд у цій постанові з законною силою встановив, що між Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради, Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та [PERSON] на час видачі ордеру існував невирішений в судовому порядку спір щодо права на проживання у спірній квартирі, яка, таким чином, не відносилась до вільних жилих приміщень. Суд апеляційної інстанції відкинув, як вельми помилкове, твердження, що на час ухвалення місцевим загальним судом рішення [PERSON] , нібито, залишалася власницею квартири [ADDRESS] , яка нею подарована [PERSON] ще 27 лютого 2003 року. Так само, у цій постанові апеляційного суду у справі № 200/9644/19 встановлені обставини того, що [PERSON] з 2015 року мешкає у спірній квартирі, як член сім`ї [PERSON] , і 20 вересня 2018 року між комунальним підприємством «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради та [PERSON] укладений договір найму цієї квартири. При цьому, суди у цивільній справі № 200/9644/19 для відмови у первісному позові обмежилися формальними міркуваннями процесуальних підстав пасивної легітимації до справи залучених відповідачів, визнавши їх неналежними, внаслідок чого суди не надавали оцінку співмірності втручання у порушене право позивачки, про що вказано у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2022 року. Дійсно,\~на час\~апеляційного перегляду\~справи №\~200/9644/19 в провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №203/1098/19 за пред`явленим в березні 2019 року [PERSON] позовом до Дніпровської міської ради, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права проживання та користування квартирою, зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 квітня 2023 року цей позов на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України залишений без розгляду (т.3 а.с.49), що жодним чином не перешкоджає провадженню у цій справі. Згідно ч.1 ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Відповідно до\~ст. 15 ЖК України, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду входить, зокрема, видача ордерів на жилі приміщення. Згідно ст.51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до\~статті 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Як встановлено в судовому засіданні, а також у постанові Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2022 року у цивільній справі №200/9644/19, відповідачем виконавчим комітетом Дніпровської міської ради ордер № № 0000000624 виданий 07 червня 2019 року на жиле приміщення квартиру [ADDRESS] , що не було вільним. Статтею 59 ЖК України визначені підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним. Так, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] постійно проживала у спірній квартирі з 2015 року, вселилась до неї за згодою єдиного на той час наймача [PERSON] , який доводився їй сином, і з яким вони проживали в спірній квартирі разом до дня смерті останнього, тому відповідно до\~статті 65 ЖК України, [PERSON] набула право користування спірною квартирою та відповідно до\~статті 106 цього Кодексу, мала право на визнання її основним наймачем спірної квартири після померлого сина і мала право на укладання відповідного договору найму. Наведені обставини не тільки визнані у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року належним чином встановленими у цивільній справі № 203/3131/19, і будь-якими новими допустимими доказами відповідно ст.ст. 77 78 ЦПК України відповідачами Розгон, виконавчим комітетом, Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР під час розгляду цієї справи не спростовувалися, а й покладені в основу мотивів відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою у цивільній справі № 200/9644/19 за постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2022 року, що згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України наділяє їх силою преюдиційних для цієї справи. Зважаючи на викладене, 07 червня 2019 року ордер № 0000000624 виданий виконавчим комітетом Дніпровської міської ради на підставі рішення виконкому Дніпровської міської ради № 532 від 21 травня 2019 року в порушення права позивачки на зазначене в ордері жиле приміщення, яке не було вільним, а тому в силу ст. 59 ЖК України підлягає визнанню недійсним. Доводи представника відповідача про те, що договір найму від 20 вересня 2018 року є неукладеним, у зв`язку з тим, що останній є підробленим, оскільки [PERSON] у справі № 200/9644/19 під присягою суду повідомила, що вона не підписувала договір найму, суд відхиляє з наступних мотивів. Статтею 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР. Такий типовий договір найму затверджений постановою Кабінету Міністрів України №939 від 22.06.1998 року. Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Статтею 106 ЖК України визначено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до\~ст.108\~ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом. Як встановлено Дніпровським апеляційним судом у постанові від 30 червня 2022 року у цивільній справі № 200/9644/19, слідуючи обов`язковим для нього висновкам Верховного Суду у постанові від 03\~лютого 2021 року у справі № 203/3131/19, [PERSON] , вселилась до спірної квартири як член сім`ї наймача, тому відповідно до ст. 65 ЖК України набула право користування спірною квартирою та відповідно до ст. 106 ЖК України мала право на укладення відповідного договору найму і 20 вересня 2018 року КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради уклало з [PERSON] такий договір найму спірної квартири. З матеріалів справи видно, що за фактом можливого використання підроблених документів, поданих при реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , за заявою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради розпочате СВ Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області кримінальне провадження №123019040030000842, за ч.4 ст.358 КК України. Також в межах цього кримінального провадження подана заява про вчинення кримінального правопорушення і [PERSON] про те, що невстановлені особи подали до органів державної влади, а саме до КП «Жилсервіс-2» завідомо підроблений документ, а саме договір найму від 20 вересня 2018 року в будинках державного і комунального житлового фонду, який укладений між КП «Жилсервіс-2» ДМР та [PERSON] . В подальшому кримінальне провадження, розпочате 06 липня 2020 року за заявою [PERSON] за ч.3 ст. 191 КК України, було об`єднано з кримінальним провадженням № 12019040030000842 (т.1 а.с.222, 221). За результатами проведеного досудового розслідування постановою слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 24 лютого 2022 зазначене кримінальне провадження закрито за відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.4 ст. 191 КК України. З вказаної постанови видно, що в ході досудового розслідування обставин підробки договору найму або інших документів, поданих для реєстрації місця проживання не встановлено. Посилання представника відповідача на протокол допиту свідка [PERSON] від 21 травня 2021 року у кримінальному провадженні № 1201904030000842 суд не може прийняти до уваги, оскільки обставини підробки договору найму не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході досудового розслідування, і за постановою слідчого від 24 лютого 2022 року це провадження закрите за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, а також у зв`язку з тим, що в цьому протоколі надані показання стосовно укладення договору найму житла [PERSON] [INFO] , тоді як у цій цивільній справі позивач [PERSON] [INFO] . З цієї постанови вбачається з`ясування в процесі досудового розслідування, що розпорядженням ЖЕО виконкому Кіровської райради народних депутатів від 24 вересня 1986 року № 219ж [PERSON] визнана основним квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] , яким остання по теперішній час вважається комунальним підприємством «Жилсервіс-2» ДМР, і 20 вересня 2018 року між [PERSON] , в особі її представника на підставі довіреності № ННС 6667840 від 27 червня 2018 року [PERSON] та КП «Жилсервіс-2» ДМР в особі директора Різун В.Ф. укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, оскільки [PERSON] значилась у вказаному підприємстві як основний квартиронаймач. 24 вересня 2018 року заступником начальника відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на підставі заяви про реєстрацію місця проживання та обробку персональних даних, квитанції про сплату адміністративного збору, договору найму житла, [PERSON] було зареєстровано у квартирі, про що проставлено відмітку у паспорті. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на показання свідка [PERSON] у цивільній справі № 200/9644/19, оскільки за предметом доказування в межах судового розгляду цієї справи такі показання не відповідають вимогам належності за ч. 1 ст. 77 ЦПК України, бо дійсність договору найму не оспорюється, а в іншій справі оцінку їх вагомості і достовірності вже надано з точки зору відмови [PERSON] у зустрічному позові повністю постановою апеляційного суду, тоді як для відмови в первісному позові [PERSON] з формальних міркувань неналежності відповідачів судами факти не встановлювались. Крім того, представником відповідача не надано доказів того, що, обіймаючи в дійсності посаду заступника директора КП «Жилсервіс-2» ДМР, [PERSON] не мала повноважень на підписання договорів найму, а також, що в цей час вона не була виконуючим обов`язки директора КП, як і не заявлялись вимоги про визнання такого договору недійсним, з огляду на те, що договір містить оригінальні печатки підприємства, містить підписи обох сторін договору і оригінал останнього пред`явлений та досліджений безпосередньо в судовому засіданні. За усталеною судовою практикою юридична особа несе відповідальність за настання для неї юридичної сили наслідків правочинів, вчинених з використанням її печатки, яка доводить участь юридичної особи у правовідносинах. При цьому, відповідачі не скористались протягом підготовчого провадження своїми процесуальними правами пред`явлення відповідного зустрічного позову, вважаючи заперечення [PERSON] свого підпису у договорі найму житла від 20 вересня 2018 року достатнім для спростування обставин існування такого договору, його укладення та реєстрації у спірному житлі позивачки. Вказані висновки судом зроблені з урахуванням позиції Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у цивільній справі № 145/2047/16-ц, про те, що відповідно до\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій\~статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.\~Разом із тим\~Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним\~шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. У цій справі Верховний Суд виснував, що враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві (про непідписання ним договорів оренди земельних ділянок) та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від\~28 листопада 2018 року у справі\~№ 504/2864/13-ц\~(пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Стосовно доводів відповідачів про відмову у позові на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України з підстав пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне. Дійсно, на вимоги про визнання недійсним ордера на жиле приміщення за передбаченими ст.59 ЖК підставами поширюється трирічний строк позовної давності, про що судам роз`яснювалось у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України». Згідно ч.2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Так, судом встановлено, що позивач вперше пред`явила позов про визнання ордеру від 07 червня 2019 року недійсним через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська 24 червня 2019 року (т.2 а.с.38), остаточне рішення за результатами розгляду якого прийняте Верховним Судом 19 вересня 2022 року (справа № 200/9644/19), тому доводи представника позивача про переривання строку позовної давності згідно ч.2 ст. 264 ЦК України заслуговують на увагу з точки зору строку розгляду цієї справи, який, у всякому випадку, виправдовує поважність причин захисту порушеного права позивача, незалежно від строків давності. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з положень ст.ст. 9, 810 ЦК України, правили обчислення позовної давності поширюються на житлові відносини, оскільки ЖК України не містить відповідної спеціальної норми, через що встановлений для оспорювання ордеру строк за ст. 59 ЖК України відноситься до спеціальної позовної давності за визначенням ч. 1 ст. 258 ЦК України, оскільки обчислюється виключно з дня видачі ордеру, незалежно від того, коли про це стало чи могло стати відомо позивачу. Разом з тим, пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені \~статтями 257, \~258,\~ 362,\~ 559, \~681,\~ 728,\~ 786,\~ 1293\~ цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені\~статтями 257-259,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України установлено карантин. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ\~№ 392 від 20.05.2020,\~№ 500 від 17.06.2020,\~№ 641 від 22.07.2020,\~№ 760 від 26.08.2020,\~№ 956 від 13.10.2020,\~№ 1236 від 09.12.2020,\~№ 104 від 17.02.2021,\~№ 405 від 21.04.2021,\~№ 611 від 16.06.2021,\~№ 855 від 11.08.2021,\~№ 981 від 22.09.2021,\~№ 1336 від 15.12.2021,\~№ 229 від 23.02.2022,\~№ 630 від 27.05.2022,\~№ 928 від 19.08.2022,\~№ 1423 від 23.12.2022,\~№ 383 від 25.04.2023. Дія установленого карантину закінчилася 30 червня 2023 року. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022\~ «Про введення воєнного стану в Україні». Відповідно до цього Указу в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента\~№ 133/2022 від 14.03.2022; з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента\~№ 259/2022 від 18.04.2022; з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб\~згідно з Указом Президента\~№ 341/2022 від 17.05.2022; з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента\~№ 573/2022 від 12.08.2022; з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента\~№ 757/2022 від 07.11.2022; з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента\~№ 58/2023 від 06.02.2023; з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента\~№ 254/2023 від 01.05.2023; з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента\~№ 451/2023 від 26.07.2023; з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента\~№ 734/2023 від 06.11.2023. Зважаючи на викладені норми, суд приходить до висновку, що з 12 березня 2020 року по день пред`явлення цього позову 12 жовтня 2022 року, строк позовної давності за пред`явленими позивачкою вимогами продовжувався у зв`язку з установленим карантином, а з 24 лютого 2022 року по 12 жовтня 2023 року ще й у зв`язку з введеним в Україні воєнним станом, а тому строк позовної давності за вимогами про визнання ордеру недійсним та рештою основних та похідних вимог, не пропущений, у зв`язку з чим доводи відповідачів про відмову у позові на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України суд відхиляє. Вирішуючи заявлені вимоги про виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 117 ЖК України у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення. У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Згідно ст. 59 ЖК України ордер № 0000000624 від 07 червня 2019 року, на підставі якого [PERSON] вселився з сім`єю 21 червня 2019 року, судом визнаний недійсним. Як встановлено в судовому засіданні відповідачі [PERSON] \~разом із\~неповнолітньою донькою\~ [PERSON] \~мають на\~праві приватної\~власності по\~ частки\~кожний житло приміщення 122 в будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 2018 року, отриманого в порядку приватизації. У вказаному жилому приміщенні зареєстровані були усі відповідачі [PERSON] до 07 червня 2019 року, коли зареєструвалися у спірній квартирі (т.3 а.с. 106, т.1 а.с.88). Кожен має право на повагу свого житла відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, за якою втручання публічної влади у здійснення цього права допускається у виключних випадах, в тому числі задля захисту прав та свобод інших осіб. Бажаним є те, щоб кожен мав місце, де міг проживати з гідністю і яке міг називати своєю домівкою, але виділення таких фондів для забезпечення кожного житлом є більше питанням політичним та не вирішується судовим рішенням, а практика тлумачення ст. 8 цієї Конвенції Європейським Судом з прав людини жодним чином не припускає превалювання індивідуальних уподобань щодо мешкання над загальним інтересом. Враховуючи конституційні гарантії права на житло і претензії відповідача на проживання у спірній квартирі, куди він вселився на підставі недійсного ордеру за характером правових наслідків у цій справі виселення, як таке, складає юридичний засіб захисту у змісті конститутивного позову, пред`явленого у відповідності до п.п. 3, 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, по суті, на предмет припинення правовідношення користування житлом одночасно з наступним припиненням дій, які порушують права позивачки, перешкодами у використанні помешкання своїм житлом, з огляду на що легітимна мета втручання у право на житло за ч. 3 ст. 47 Конституції України у розв`язанні цього спору досягається декларуванням з законною силою відсутнім права на спірне житло у відповідачів Розгон, ухилення яких від повернення житла належному користувачу має присікти його виселення на авторитеті судової влади, без чого втручання у приватне життя відповідача перестане мати якість законного. Тому за цим рішенням суду належить не лише констатувати саму відсутність підстав для вселення у спірну квартиру відповідачів (тобто недійсність ордеру), а й відновити згідно п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України становище позивача, яке існувало до такого вселення без достатньої правової підстави, що визнається необхідним у демократичному суспільстві втручанням, яке відбувається у приватне життя відповідачів Розгон. Визначаючи співмірність заявлених у справі вимог з метою, яка досягається, у з`ясованих обставинах суд виходить з наявного конфлікту інтересів між правом користування житлом особи, яка потребує поліпшення житлових умов, та правом на недоторканість житла його добросовісного володільця, позбавленого свого володіння в обхід встановленого законом порядку. Зазначені права є одного порядку, як похідні від прав власника, коли відсутні достатні юридичні підстави для визнання за відповідачами [PERSON] волі володіти для себе і їх добросовісності у фактичному триманні житла. Таким чином, вирішуючи питання про виселення суд виходить з того, що відповідач [PERSON] та його неповнолітня дочка [PERSON] мають у власності житло і проживали не в житлі державного чи громадського житлового фонду, у зв`язку з чим підстав для виселення їх з наданням іншого житла громадського житлового фонду за наявності приватного житла та поза визначеної законом процедури черговості одержання житла з наявного у власності територіальної громади, де [PERSON] постановлений на облік як особа, яка потребує поліпшення житлових умов через недостатність норм жилою площі у приватизованому житлі, немає. З наведених мотивів суд має визнати виправданим втручання у право на повагу приватного життя відповідачів, за якого забезпечення захисту прав заінтересованої у поверненні житла позивачки є більш вагомою користю, аніж шкода інтересам недобросовісного володільця квартирою з державного житлового фонду, який має інше житло у своїй приватній власності, на підставі чого позов підлягає задоволенню. Доводи про охорону дитинства малолітньої доньки відповідача в аспекті позбавлення дитини житла не заслуговують на увагу з огляду на визначення місця проживання фізичної особи за ст. 29 ЦК України та фактичну наявність у власності неповнолітньої [PERSON] житла у приватній власності, за яких припинення права батьків користуватися спірним житлом має таку ж юридичну силу для визначення місця проживання до досягнення фізичною особою десяти років за місцем знаходження приватного житла її та батька прим. [ADDRESS] , і на заваді виселенню відповідачів не стоїть. Стосовно заявлених вимог про скасування реєстрації відповідачів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] суд виходить з того, що згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до підпунку 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, зокрема, про виселення, а тому з огляду на те, що у цій справі ухвалюється рішення про виселення із квартири [ADDRESS] відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , то вказане рішення є достатньою підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів і додатковому вирішенню по суду не підлягає, тому в задоволенні цієї вимоги належить відмовити. Вирішуючи вимоги позивачки про її вселення до спірної квартири, суд виходить з того, що вона вселилась до спірної квартири як член сім`ї наймача сина [PERSON] за його життя, тому відповідно до ст. 65 ЖК України набула право користування спірною квартирою та відповідно до ст. 106 ЖК України мала право на укладення відповідного договору найму та 20 вересня 2018 року між КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради та [PERSON] укладений договір найму спірної квартири, тоді як ордер, виданий виконавчим комітетом Дніпровської міської ради 07 червня 2019 року на сім`ю [PERSON] виданий на жиле приміщення, що не було вільним, з порушенням житлових прав позивачки, яка фактично мешкала у цій квартирі, мала там свої речі і з 21 червня 2019 року після вселення туди відповідача з сім`єю, не має доступу до свого єдиного на цей час житла, не маючи іншого, у зв`язку з чим права позивачки підлягають захисту шляхом вселення її у спірну квартиру. При цьому, за встановлених обставин демонтажу існуючих вхідних дверей та встановлення нових вхідних дверей відповідачем [PERSON] без надання позивачці ключів та з укладенням чинного на даний час з 21 червня 2019 року договору цілодобової охорони цієї квартири, враховуючи, що відсутність у позивачки ключів від вхідних дверей перешкоджає безперешкодному користуванню квартирою, суд приходить до висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні квартирою позивачці шляхом зобов`язання [PERSON] передати позивачці ключі від вхідних дверей квартири. Стосовно порушених у позовній заяві питань зобов`язання відповідачів звільнити квартиру від своїх речей, забезпечити позивачці безперешкодний доступ до спірної квартири суд зазначає, що вказані питання повністю охоплюються виконанням судового рішення про виселення відповідачів, вселенням позивачки з зобов`язанням відповідача [PERSON] передати ключі від вхідних дверей, в тому числі і в примусовому порядку відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», тому окремого судового вирішення на даній стадії не потребують. В оцінці доводів відповідачів про наявність у позивачки іншого житла на праві власності у вигляді квартири [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Так,\~державна реєстрація\~переходу права\~власності на\~нерухомість запроваджена\~у ст.\~182\~ЦК України,\~що набрав\~чинності з\~01\~січня 2004\~року,\~тоді як\~квартира [ADDRESS] за\~нотаріально посвідченим\~договором дарування\~відчужена позивачкою\~третій особі\~ [PERSON] \~ще 27\~лютого 2003\~року,\~тобто в\~період дії\~ЦК УРСР,\~який іншим\~чином визначав\~момент виникнення\~права власності\~у ст.\~128\~цього Кодексу,\~згідно норм\~якої у\~набувача майна\~за договором\~виникає з\~моменту передачі\~речі,\~якщо \~інше \~не передбачено\~законом або\~договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. За даними довідки ДЗПТО «Придніпровський професійний ліцей м. Дніпро» № 76 від 01 липня 2019 року [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2003 року (т.2 а.с.164). Більш того, 13 січня 2005 року позивач також знята і з реєстрації у цій квартирі та 20 червня 2006 року зареєстрована в гуртожитку по [ADDRESS] . При цьому, згідно ч.2 ст. 243 ЦК УРСР, чинній на час посвідчення нотаріусом договору 27 лютого 2003 року, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, натомість відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що обдаровувана [PERSON] не прийняла дар або того, що остання відмовилася від дарунку, у зв`язку з чи доводи представника відповідачів про укладення вказаного договору дарування «про людське око» безпідставні та судом відхиляються. Доводи відповідачів про те, що позивач фактично не проживала у спірній квартирі, оскільки відсутнє було підключення електроенергії та інших комунальних послуг, суд відхиляє оскільки за встановлених обставин в судовому засіданні [PERSON] вселилась у спірну квартиру за життя наймача свого сина [PERSON] у грудні 2015 року та проживала там до його смерті та в подальшому, про що також свідчить і акт про проживання особи, складений мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] та засвідчений головою ОСББ з проставленням печатки. Жодних належних та допустимих доказів того, що квартира з якихось причин відключена від електропостачання та постачання комунальних послуг відповідачами не надано. Крім того, з дослідженого в судовому засіданні відеозапису подій 21 червня 2019 року вселення відповідача Розгона та виселення позивачки [PERSON] , зафіксованих повноважним представником позивача адвокатом Кияненко Д.О., видно, що квартира перебуває у звичайному для проживання людини стані, обстановка речей охайна, наявні побутові прилади, кондиціонер, холодильник, телевізор, санвузол прибраний, наявні речі позивачки на що вона, прибувши з роботи, безпосередньо вказує, та що спростовує доводи позивача про перебування квартири в антисанітарному, неналежному для проживання стані. При цьому, на відеозапису прибувший особисто [PERSON] вказує, що у квартирі незначне споживання електроенергії з чого він робить висновок про відсутність у ній мешканців, що відповідно спростовує доводи про відсутність у квартирі електропостачання, тобто, перебування житла у непридатному для проживання стані. Розв`язуючи вимоги позовної заяви про визнання недійсним і нечинним рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради№ 532 від 21 травня 2019 року «Про надання квартири [ADDRESS] » недійсним і нечинним, суд виходить з того, що за ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, а належним і ефективним способом захисту порушених житлових прав особи на зазначене в ордері жиле приміщення є визначений у ст. 59 ЖК України визнання ордеру недійсним, тоді як юридичний акт виконкому на підставі, якого видавався ордер, тобто акт індивідуальної дії суб`єкта, вичерпують свою дію з його реалізацією і саме по собі визнання цього рішення недійним не спричинить юридичних наслідків у вигляді захисту чи відновлення порушених, невизнаних чи оспорених прав особи, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. Також розв`язуючи позовні вимоги про визнання дій посадових осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР під час винесення висновку від 12 жовтня 2018 року, на підставі якого скасували реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , такими, що вчинені самоправно, з перевищенням повноважень, наданих діючим законодавством; визнання незаконним та нечинним висновку Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 12 жовтня 2018 року, суд виходить з того, що вказані вимоги заявлені стосовно акту індивідуальної дії, що вичерпується з виконанням останнього і їх визнання незаконними саме по собі не відновить прав позивачки ні на житло, ні на реєстрацію в ньому, а належним і достатнім способом захисту порушених житлових прав позивачки, що призведе до їх реального відновлення та захисту є визнання ордеру, виданого відповідачам [PERSON] недійсним, виселення відповідачів зі спірної квартири та вселення позивачки у цю квартиру, з урахуванням того, що відповідно до пп. 5 п.35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, для реєстрації місця проживання (перебування) особи достатнім документом на підтвердження права проживання є рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення. Зважаючи на викладене, а також приймаючи до уваги висновки Верховного Суду у постанові від 04 жовтня 223 року у справі № 446/1/22 про те, що під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричине потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні наведеної вище частини позовних вимог. За правилами ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати належить покласти на відповідачів пропорційно задоволеним вимогам в рівних частинах на кожного.

Outcome: partial