Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач за первісним позовом Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просить виселити відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] , опікуном якої є її мати [PERSON] , з квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що відповідачі за первісним позовом самовільно зайняли житлове приміщення у вказаній квартирі, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова. 11 липня 2023 року та 19 липня 2023 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради направила письмові попередження [PERSON] , в яких просила останню звільнити самовільне зайняте спірне приміщення. Проте, відповідачі за первісним позовом відмовилися у добровільному порядку звільняти спірне жиле приміщення. В зв`язку з наведеним просить первісний позов задовольнити. [PERSON] подала до суду зустрічний позов, в якому просить визнати за нею та її недієздатною донькою [PERSON] , опікуном якою вона є, право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 22 листопада 2003 року вона та [PERSON] уклали шлюб, проте ще до реєстрації шлюбу в них народилася донька [PERSON] , [INFO] , а згідно із ордером на житлову площу у гуртожитку № 201 від 27 лютого 2001 року, виданого на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету Локомотивного депо Львівської залізниці, [PERSON] було надано в користування квартира [ADDRESS] . У вказану квартиру вона вселилася у 2002 році з дозволу квартиронаймача її чоловіка. Її чоловік, вона та їх донька постійно проживали у вказаному житлі, вели спільне господарство. [INFO] її чоловік помер, вона та донька продовжили проживати у вказаній квартирі без реєстрації. Вони не мають іншого житла, і тому виселення призведе до того, що вона та її донька інвалід І групи стануть безхатченками. В зв`язку з наведеним просить зустрічний позов задовольнити, а у задоволені первісного відмовити. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] первісний позов підтримала, проти зустрічного позову заперечила, дала пояснення аналогічні доводам, які наведені у первісному позові, просить такий задовольнити, а у задоволені зустрічного позову відмовити. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) адвокат Аратюнова Н.Ф. та Крупа О.М. зустрічний позов підтримали, проти первісного позову заперечили, дали пояснення аналогічні доводам, які наведені у зустрічному позові, просить такий задовольнити, а у задоволені первісного позову відмовити. Представник Львівської міської ради Феник Л.М. зустрічний позов визнала у повному обсязі, проти задоволення первісного позову заперечила, додатково пояснивши, що [PERSON] та її недієздатна донька мають право на користування спірним житловим приміщенням. 26 вересня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання /а.с.33/. 29 листопада 2023 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, прийнято зустрічний позов. 15 грудня 2023 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та справа призначена до розгляду. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] батьками відповідача [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] /а.с.58/. Згідно із ордером на житлову площу у гуртожитку № 201 від 27 лютого 2001 року, виданого на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету Локомотивного депо Львівської залізниці, [PERSON] було надано в користування квартира [ADDRESS] /а.с.69/.\~ 22 листопада 2003 року [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] /а.с.59/. З акта № 3/8 від 27 жовтня 2010 року, затвердженого директором Львівського комунального підприємства «Сяйво», убачається, що [PERSON] та її донька [PERSON] проживають в квартирі [ADDRESS] без реєстрації з 2002 року /а.с.65/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року у справі № 462/855/21 за заявою [PERSON] (заінтересовані особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування) про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна ухвалено: заяву [PERSON] задовольнити; визнати недієздатною [PERSON] , [INFO] , уродженку міста Львові, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ; встановити опіку над недієздатною особою [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ; призначити опікуном над недієздатною [PERSON] , [INFO] , її матір [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживає за адресою: [ADDRESS] ; строк дії рішення визначити тривалістю два роки з моменту набрання ним законної сили /а.с.13-15/. З акту № 144, складеного 11 липня 2023 року майстрами дільниці ЛКП «Сяйво», убачається, що з виходом на адресу [ADDRESS] встановлено, що за вказаною адресою проживають з 2002 року без реєстрації [PERSON] , 1963 року народження, та її донька інвалід І групи А [PERSON] , 1993 року народження, у квартирі до дня смерті був зареєстрований і проживав її чоловік [PERSON] , помер [INFO] . Квартира неприватизована /а.с.66/. Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 19 вересня 2017 року та довідки № 66184 від 26 листопада 2021 року про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що відповідачі за первісним позовом були зареєстровані за адресою [ADDRESS] , а саме: [PERSON] з 25 червня 1992 року, а її донька з 31 травня 2012 року /а.с.16-17/. З акту № 267, складеного 01 листопада 2023 року майстрами дільниці ЛКП «Сяйво», убачається, що з виходом на адресу [ADDRESS] , встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , 1963 року народження, та її донька [PERSON] , 1993 року народження, але житлових приміщень за адресою [ADDRESS] за відповідачами не закріплено, і вони за вказаною адресою не проживають /а.с.63/. Згідно з витягом № 1 від 25 жовтня 2023 року, виданого Департаментом житлового господарства та інфраструктури м. Львова, за адресою [ADDRESS] жодна особа не зареєстрована /ас.60/. З витягів з реєстру територіальних громад від 15 грудня 2023 року вбачається, що 30 листопада 2023 року [PERSON] та [PERSON] знялися з реєстрації за адресою місця проживання: [ADDRESS] /а.с.84,85/. При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] та її донька після зняття з реєстрації зареєструвалися за будь-яким іншим новим місцем проживання. Таким чином, судом достовірно з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] не мають на праві власності або користування будь-якого іншого житлового приміщення, крім того, де вони фактично мешкають з 2002 року без реєстрації за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ухвали Львівської міської ради № 283 від 27 лютого 2003 року «Про надання згоди на прийняття у власність територіальної громади м. Львова житлового фонду, який знаходиться на балансі Львівської залізниці та ВАТ «Львівський локомотивний завод» житловий будинок [ADDRESS] був прийнятий у власність територіальної громади м. Львова /а.с.18/. Таким чином, квартира [ADDRESS] знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Львова. 11 липня 2023 року та 19 липня 2023 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради направила письмові попередження [PERSON] , в яких просила останню звільнити самовільне зайняте приміщення в квартирі [ADDRESS] /а.с.6,7/. Проте, відповідачі за первісним позовом відмовилися у добровільному порядку звільняти спірне жиле приміщення. За змістом частини першої\~статті 16\~Цивільного кодексу України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про\~захист прав\~людини і основоположних свобод кожна\~фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до\~статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у пункті 2 статті 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою. У рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 296/1389/21. Відповідно до статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Таким чином, відносини, які виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюються Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативними актами житлового законодавства (частина перша статті 3 ЖК УРСР). Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. При визначенні кола членів сім`ї наймача, відповідно до вимог частини другої статті 64 ЖК Української РСР, слід брати до уваги, що такими є особи, які належать до членів сім`ї наймача, а інші можуть бути визнані такими, якщо доведуть наявність необхідних для того обставин. Зокрема, це особи, які постійно проживають з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. У осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказано правова позиція узгоджується з позиціями, які викладені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 та постанові Верховного Суду від 18 січня 2021 року у справі № 754/10377/18. Ордером на житлову площу у гуртожитку № 201 від 27 лютого 2001 року підтверджується, що спірне житлове приміщення надавалося [PERSON] , за згодою якого у це приміщення вселилися жінка та донька останнього - [PERSON] та [PERSON] . Належними та допустимими доказами підтверджено їх постійне проживання у спірному житловому приміщенні.\~При цьому, Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради не довела факту самоправного зайняття відповідачами за первісним позовом спірного житлового приміщення, а також, не надала суду належних та допустимих доказів, які б могли на це вказувати. При цьому матеріали справи не містять відомостей, що [PERSON] та її малолітня донька у 2002 році вселилися у спірне житлове приміщення за відсутності згоди наймача [PERSON] , отже відповідачі за первісним позовом законно проживають у цьому житлі, а Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що [PERSON] та її малолітня донька вселилися у вказану квартиру без згоди квартиронаймача. При цьому, суд зазначає, що відсутність реєстрації місця проживання [PERSON] у спірній квартирі не є доказом того, що вона та її малолітня донька у 2002 році вселилися у цю квартиру без згоди квартиронаймача. Також, Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради не надано доказів існування заборгованості мешканців квартири [ADDRESS] по комунальних платежах. З огляду на наведене, суд, взявши до уваги, що квартиронаймач [PERSON] , його дружина [PERSON] з 2002 року спільно проживали та вели спільне господарство у спірному житловому приміщенні, спільно виховували їх доньку [PERSON] , яка проживала разом з ними, а також, врахувавши, що позивачі за зустрічним позовом не мають постійного місця проживання в іншому житлі, приходить до висновку, що [PERSON] проживала у спірному житлі як член сім`ї основного квартиронаймача, і тому остання та її недієздатна донька мають право на визнання за ними право на користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Крім цього, на особливу увагу заслуговує той факт, що представник Львівської міської ради - органу, який представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах управління справами міста, визнала вимоги зустрічного позову у повному обсязі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги зустрічного позову про визнання за [PERSON] та її донькою [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо первісного позову Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради про виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] , то такий задоволенню не підлягає, з огляду на таке. Беручи до уваги, що суд задовольнив вимоги зустрічного позову про визнання права користування за [PERSON] та її донькою [PERSON] спірним житловим приміщенням, тому виключається повністю задоволення вимоги первісного позову про виселення останніх з того ж самого приміщення з підстав, зазначених у первісному позові. Крім цього, Верховний Суд неодноразово підкреслював, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (зокрема постанова\~від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22). У даній конкретній справі суд не встановлено достатньої та пропорційної необхідності у захисті прав Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, шляхом серйозного втручання у право [PERSON] та її доньки на повагу до житла, яким вони користується протягом тривалого часу (з 2002 року). Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності прийшов до висновку, що у задоволені первісного позову про виселення слід відмовити, а вимога зустрічного позову про визнання права користування на житлове приміщення підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що у задоволені первісного позову було відмовлено, суд приходить до висновку, що судові витрати, пов`язані з подачею вказаного позову слід покласти на позивача за первісним позовом Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради. За подачу зустрічного позову [PERSON] була звільнена від сплати судового збору, доказів про понесені нею інших витрат, які були б обумовлені розглядом справи у суді, остання не подала, і тому відсутні підстави для стягнення судових витрат з відповідачів за зустрічним позовом.

Outcome: approved