Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс»(далі також - ЛКП «Львівелектротран»), в якому просить визнати протиправною бездіяльність ЛКП «Львівелектротранс» щодо ненарахування та невиплати [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 та 2022 роки; зобов`язати ЛКП «Львівелектротранс» здійснити перерахунок і виплатити [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 та 2022 роки; визнати протиправною бездіяльність ЛКП «Львівелектротранс» щодо ненарахування та невиплати [PERSON] доплати до заробітної плати у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 12.03.2020 до 11.08.2020 під час виконання обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, у відповідності до постанови КМУ від 29.04.2020 № 375; зобов`язати ЛКП «Львівелектротранс» здійснити перерахунок і виплатити [PERSON] доплату до заробітної плати у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 12.03.2020 до 11.08.2020 під час виконання обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, у відповідності до постанови КМУ від 29.04.2020 № 375; визнати протиправною бездіяльність ЛКП «Львівелектротранс» щодо ненарахування та невиплати [PERSON] суми надбавки за використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів в розмірі 12% місячної тарифної ставки посадового окладу відповідно до Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки за період з 12.03.2020 по 11.08.2020 та зобов`язати ЛКП «Львівелектротранс» здійснити перерахунок і виплатити [PERSON] суми надбавки за використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів в розмірі 12% місячної тарифної ставки посадового окладу відповідно до Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки за період з 12.03.2020 по 11.08.2020. В обґрунтування поданого позову посилаючись на те, що 17.09.2019 він прийнятий на роботу в ЛКП «Львівелектротранс» на посаду інспектора (контролера) служби безпеки підприємства, з 05.02.2020 переведений контролером пасажирського транспорту у відділ контролю ЛКП «Львівелектротранс». Наказом директора ЛКП «Львівелектротранс» від 12.08.2020 за № 970-п [PERSON] увільнено від роботи у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом. Під час роботи на вказаному підприємстві, ЛКП «Львівелектротранс» не нарахувало та не виплатило позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 та 2022 роки. Крім того відповідач не нарахував та не виплатив позивачу суми доплати до заробітної плати у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 12.03.2020 до 11.08.2020 під час виконання обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, у відповідності до постанови КМУ від 29.04.20 20 № 375, а також надбавку за використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів в розмірі 12% місячної тарифної ставки посадового окладу відповідно до Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки за період з 12.03.2020 по 11.08.2020. Так, він звернувся в ЛКП «Львівелектротранс» з листом щодо нарахування йому матеріальної допомоги на оздоровлення, проте у відповіді підприємства від 14.04.2023 за № 07/559 йому повідомлено, що відповідно до п. 8.5 Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки, роботодавець зобов`язується надавати працівникам підприємства одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу на рік за рахунок чистого прибутку, а так як підприємство є збитковим, виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення не було правових підстав. Крім цього, він звернувся в ЛКП «Львівелектротранс» з листом щодо нарахування йому доплат згідно постанови КМУ від 29.04.2020 за № 375, проте у відповіді підприємства від 14.04.2023 за № 07/558 йому повідомлено, що у підприємства відсутні правові підстави для виплати таких доплат. Таким чином вважає, що він має право на отримання таких, а тому вказує, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 та 2022 роки, безпідставно нараховував та не виплачував йому суми доплати у розмірі 50% від заробітної плати за період 12.03.2020 до 11.08.2020 під час виконання обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, у відповідності до постанови КМУ від 29.04.2020 № 375 та безпідставно не нараховувало та не виплачувало йому суми надбавки за використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів в розмірі 12% місячної тарифної ставки посадового окладу відповідно до Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки за період з 12.03.2020 до 11.08.2020, що і стало підставою для звернення позивача до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 12.06.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати таку за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивує, що підставою для отримання доплати за постановою КМУ від 29.04.2020 № 375 є сукупність таких умов: 1) особа є соціальним працівником; 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема шляхом надання соціальних послуг; 3) посада яку займає працівник віднесена до переліку визначеного відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику (Міністерством інфраструктури України); 4) внесення керівником підприємства посади працівника до персонального переліку, яким встановлюється відповідна доплата; 5) видатки на такі виплати повинні бути передбачені місцевим бюджетом, за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів. Однак за таких умов, підстав у відповідача відсутні підстави для здійснення такої доплати позивачу. Зазначає, що згідно п.8.5. діючої Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки, 8.5. Роботодавець зобов`язується надавати працівникам підприємства одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу (тарифної ставки) на рік за рахунок чистого прибутку. Оскільки в ЛКП «Львівелектротранс» у спірний період не було чистого прибутку, підприємство є збитковим та функціонує за рахунок субвенцій з місцевого бюджету, відтак виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у підприємства не було правових підстав. Крім цього, посадові обов`язки «контролера пасажирського транспорту» ЛКП «Львівелектротранс» не передбачають використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів. Таким чином вважає даний позов безпідставним, викладені у позовній заяві твердження є необґрунтованими. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі Позивач в судове засідання не з`явився, втім подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій позовні вимогипідтримує, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи. За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. У відповідності до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 17.09.2019 позивач [PERSON] прийнятий на роботу в ЛКП «Львівелектротранс» на посаду інспектора (контролера) служби безпеки підприємства, з 05.02.2020 переведений контролером пасажирського транспорту у відділ контролю ЛКП «Львівелектротранс», що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] (а.с.7). 23.03.2023 року [PERSON] звернувся в ЛКП «Львівелектротранс» із зверненням щодо нарахування позивачу доплат згідно постанови КМУ від 29.04.2020 за № 375, проте у відповіді підприємства від 14.04.2023 за № 07/558 позивачу повідомлено, що у підприємства відсутні правові підстави для виплати таких доплат(а.с.5). 23.03.2023 року [PERSON] звернувся в ЛКП «Львівелектротранс» із зверненням щодо нарахування позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, проте у відповіді підприємства від 14.04.2023 за № 07/559 повідомлено, що відповідно до п. 8.5 Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки, роботодавець зобов`язується надавати працівникам підприємства одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу на рік за рахунок чистого прибутку, а так як підприємство є збитковим, виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення не було правових підстав(а.с.6). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст. 97 КЗпП та ч.1 ст. Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів, генеральної угоди на державному рівні, галузевих регіональних угод, колективних договорів, трудових договорів. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оплату праці» договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців. Згідно з ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Суд звертає увагу, що відповідно ч.1 ст. 12, ст.13 КЗпП України, колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони. Зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. У колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі і використанні прибутку підприємства, установи, організації (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій трудящих; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці; забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до положення ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Статтею 16 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Стаття 18 КЗпП України визначає, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Стаття 21 КЗпП України визначає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як передбачено п.8.5. Розділу VIII Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» роботодавець зобов`язується надавати працівникам підприємства одноразову матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу (тарифної ставки) на рік за рахунок чистого прибутку(а.с.35-36). Оскільки в ЛКП «Львівелектротранс» за 2019, 2020, 2021 та 2022 роки не було чистого прибутку, підприємство є збитковим та функціонує за рахунок субвенцій з місцевого бюджету, що підтверджується звітами про фінансові результати(Звіт про сукупний дохід) за Рік 2019р.; Рік 2020р.; Рік 2021р.; Рік 2022р. ЛКП «Львівелектротранс»(а.с.27-35), а відтак виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідачем не було правових підстав у вказаний період позивачу. Таким чином вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльність ЛКП «Львівелектротранс» ненарахування та невиплати [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 та 2022 роки та щодо зобов`язання ЛКП «Львівелектротранс» здійснити перерахунок і виплатити [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019, 2020, 2021 та 2022 роки є безпідставними, тому слід відмовити у задоволенні таких позовних вимог позивачу в цій частині. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Рішення про встановлення карантину, а також про його відміну негайно доводиться до відома населення відповідної території через засоби масової інформації. На виконання вказаної норми Закону, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою установив з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. Постанова набрала чинності 12.03.2020 року. В подальшому карантин неодноразово подовжувався. Відповідно до п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375 «Про деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни» на період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах. За приписами п. п. 2-5 вказаної постанови встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення). Встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам надавачів соціальних послуг державного/комунального сектору, які безпосередньо надають соціальні послуги за місцем проживання/перебування їх отримувачів (вдома), здійснюється у граничному розмірі до 100 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення). Персональний перелік працівників, яким встановлюється відповідна доплата, визначається керівником закладу, установи сфери соціального захисту. Зазначена доплата здійснюється за рахунок та в межах видатків місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що підставою для отримання доплати за Постановою № 375 є сукупність таких умов: 1) особа є соціальним працівником; 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема шляхом надання соціальних послуг; 3) посада яку займає працівник віднесена до переліку визначеного відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику (Міністерством інфраструктури України); 4) внесення керівником підприємства посади працівника до персонального переліку, яким встановлюється відповідна доплата; 5) видатки на такі виплати повинні бути передбачені місцевим бюджетом, за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів. Таким чином вказана доплата здійснюється не всім соціальним працівникам, а лише окремим категоріям, які внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків забезпечують життєдіяльність населення у зв`язку з чим мають з населенням безпосередній контакт та які входять до персонального переліку працівників, визначених керівником установи сфери соціального захисту. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, ЛКП «Львівелектротранс» є комунальним підприємством, що засноване Львівською міською радою. При дослідженні матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] працював контролером пасажирського транспорту у відділ контролю ЛКП «Львівелектротранс», тобто працював під час карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Проте, посаду яку займає позивач у ЛКП «Львівелектротранс» для отримання доплати за постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375 за рахунок та в межах видатків державного та місцевих, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів не встановлена. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що наявність права позивача на отримання спірної доплати не є безумовною в будь-яких випадках. Окрім того, позивачем не було надано доказів того, що керівником відповідного підприємства було включено позивача до персонального переліку працівників, яким встановлюється відповідна доплата та те, що керівником підприємств прийняти рішення щодо встановлення доплати за рахунок власних коштів. Слід також звернути увагу на ту обставину, що згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375 ЛКП «Львівелектротранс» не є розпорядником коштів та не має повноважень щодо прийняття рішень чи подання звернень про виділення таких коштів. Таким чином, [PERSON] не було доведено наявність підстав для виплати позивачу доплати передбаченої п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375 та відповідно порушення відповідачем законодавства про оплату праці. Таким чином вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльність ЛКП «Львівелектротранс» щодо ненарахування та невиплати позивачу доплати до заробітної плати у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 12.03.2020 до 11.08.2020 під час виконання обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, у відповідності до постанови КМУ від 29.04.2020 № 375 та щодо зобов`язання ЛКП «Львівелектротранс» здійснити перерахунок і виплатити позивачу доплату до заробітної плати у розмірі до 50% від грошового забезпечення за період з 12.03.2020 до 11.08.2020 під час виконання обов`язків в умовах безпосереднього контакту з населенням, у відповідності до постанови КМУ від 29.04.2020 № 375 є безпідставними, тому слід відмовити у задоволенні таких позовних вимог позивачу в цій частині. З огляду матеріалів справи встановлено, що посадові обов`язки «контролера пасажирського транспорту» ЛКП «Львівелектротранс», яку займає позивач не передбачають використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів. Окрім того, позивачем не було надано доказів того, що у діючій Колективній угоді ЛКП «Львівелектротранс» міститься положення про встановлення працівникам - «контролерам пасажирського транспорту» надбавки за використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів. Таким чином вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльність ЛКП «Львівелектротранс» щодо ненарахування та невиплати позивачу суми надбавки за використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів в розмірі 12% місячної тарифної ставки посадового окладу відповідно до Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки за період з 12.03.2020 по 11.08.2020 та щодо зобов`язання ЛКП «Львівелектротранс» здійснити перерахунок і виплатити позивачу суми надбавки за використання в роботі дезинфікуючих та мийних засобів в розмірі 12% місячної тарифної ставки посадового окладу відповідно до Колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2014-2015 роки за період з 12.03.2020 по 11.08.2020 є безпідставними, тому слід відмовити у задоволенні таких позовних вимог позивачу в цій частині. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що необхідно у позові відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed