Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 28 254 грн. 12 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він з відповідачем є співвласниками в рівних частках нерухомого майна: квартира [ADDRESS] (далі - квартира). Позивач протягом декількох років особисто (одноособово) несе витрати на сплату всіх комунальних послуг спільної з відповідачем квартири та жодного разу не отримав від другого співвласника будь-якої компенсації по даним сплатам. Відповідачем не виконуються належним чином зобов`язання по утриманню спільного майна та не сплачуються грошові кошти за комунальні послуги, а тому половина понесених Позивачем витрат на утримання спільної квартири мають бути стягнуті з відповідача в судовому порядку. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року по справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. 22.03.2023 до суду надійшов, в якому відповідач вказує, що частково визнає позовні вимоги. Вважає безпідставними твердження позивача про невиконання нею свого обов`язку щодо утримання спільного майна та про повне виконання позивачем зобов`язань по сплаті комунальних платежів за період за травень 2019 - лютий 2023 року. Зазначає, що лише 01.09.2022 вона стала власником частини спірної квартири, що підтверджується інформаційною довідкою №322845956 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому, обов`язок щодо утримання майна у неї виник лише 01.09.2022. Відтак, визнає позовні вимоги лише в частині необхідних видатків на утримання належного їй нерухомого майна, у розмірі 4812,73 грн. 19.05.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій акцентує увагу на необґрунтованості позицій відповідача щодо виникнення у неї обов`язку з утримання спільного майна 01.09.2022. Вважає, що період понесення витрат на спільну квартиру охоплює період, коли дане майно перебувало у власності обох сторін, адже квартира мала статус спільної власності ще до 01.09.2022 (право власності на неї набуто у період шлюбу та зареєстровано 28.05.2019). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог Позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками в рівних частках нерухомого майна: квартира [ADDRESS] (далі - квартира). Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва по справі № 760/3585/20 від 30 березня 2021 року вирішено: - у порядку поділу майна визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири, загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м. - у порядку поділу майна визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири, загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами в рівних частинах. Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року по справі № 760/3585/20 з урахуванням ухвали про виправлення описки Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення: - у порядку поділу майна визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири, загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м. - у порядку поділу майна визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири, загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що квартира придбана під час шлюбу сторін. За таких обставин суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Позивач зазначає, протягом декількох років він особисто (одноособово) несе витрати на сплату всіх комунальних послуг спільної з відповідачем квартири та жодного разу не отримав від другого співвласника будь-якої компенсації по даним сплатам. Протягом періоду: травень 2019 - лютий 2023 року, позивачем як співвласником квартири, були понесені витрати на утримання спільного житла та сплачені комунальні послуги в загальному розмірі: 56 508, 24 грн., що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи. Тобто, відповідачем не виконуються належним чином свої зобов`язання по утриманню спільного майна та не сплачуються грошові кошти за комунальні послуги. Позивач засобами поштового зв`язку звернувся до Відповідача з заявою вих. № 01-23 від 04.01.2023 року щодо компенсації сплачених комунальних послуг. Доказів надання відповіді на дану заяву позивача матеріали справи не містять. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим. У положенні ст. 13 Конституції України закріплено важливий принцип інституту права власності "власність зобов`язує". Це означає, що власник повинен не лише користуватися майном, але й турбуватися про нього. А тому видається справедливим, що кожен власник має брати участь в різноманітних витрат, пов`язаних з управлінням, утриманням та збереженням спільного майна. Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У Постанові Верховного Суду по справі № 703/2200/15-ц від 19.08.2020 року сформовано висновок про те, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у Постановах від 13.03.2019 у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та від 19.08.2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. При судовому розгляді належними та допустимими доказами встановлено, що Відповідач, як співвласник квартири, не виконує свій обов`язок щодо утримання спільного майна та не несе витрати по сплаті комунальних послуг за квартиру. Відповідачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати (компенсації) позивачу понесених ним витрат на утримання спільного майна. Також відповідачем належними та допустимим доказами не спростовано наявну заборгованість перед позивачем за сплату комунальних послуг спільної квартири. Суд не може погодитись з доводами Відповідача стосовно того, що лише з моменту державної реєстрації права власності на 1/2 частини квартири, а саме - 01.09.2022 року, у Відповідача виник обов`язок щодо несення витрат на утримання спільного майна, виходячи з наступного. Так, Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року по справі №760/3585/20, з урахуванням ухвали про виправлення описки Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року, Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення: - у порядку поділу майна визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири, загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м. - у порядку поділу майна визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири, загальною площею 76,9 кв. м, житловою площею 44,4 кв. м. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що квартира придбана під час шлюбу сторін. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При судовому розгляді справи по справі № 760/3585/20 про поділ майна подружжя, було встановлено, що квартира є спільною сумісною власністю, набута у шлюбі, тобто має статус спільної власності як позивача так і відповідача з моменту її набуття (право власності на квартиру набуто на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2019 року та зареєстровано 28.05.2019, що підтверджує сама відповідачка). Отже, період понесення витрат на спільну квартиру охоплює період, коли дане майно було у спільній власності обох сторін. При цьому, відповідачем не надано жодних доказів що вона несла витрати на утримання спільного майна з моменту виникнення (набуття) права спільної сумісної власності на квартиру. У Постанові Верховного Суду по справі № 363/4852/17 від 03.06.2020 року вказано, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Отже, відповідач набула права власності в період шлюбу після придбання квартири, яка була зареєстрована на позивача. Державна реєстрація права власності на половину квартиру після поділу майна в судовому порядку виступає лише засобом підтвердження фактів набуття права власності щодо спільного майна. Судом встановлено, що квартира мала статус спільної власності ще до 01.09.2022 (право власності на неї набуто у період шлюбу та зареєстровано 28.05.2019, що визнається самою відповідачкою). Доводи відповідача, яка заперечує проти позовних вимог з обставин того, що квартира перебуває наразі у спільні частковій власності, а період за який стягуються кошти відноситься до моменту розподілу квартири та визначення за нею право власності на 1/2 частини квартири (тобто до виділення частки) є неспроможними, оскільки суперечать вимогам ст. 13 Конституції України та ст. 322 ЦК України, а тому власник має нести витрати по утриманню майна, незалежно від виділення часток в спільній власності. Виходячи з цього, у позивача виникло право вимагати від іншого співвласника відшкодування (право зворотної вимоги регрес) витрат на утримання спільного житла у розмірі: 28 254 грн. 12 коп., що складає (половину) понесених витрат на утримання спільного майна. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved