Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

У травні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якій просила позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23 лютого 2019 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис № 54. Під час перебування у шлюбі народилася донька, [PERSON] , [INFO] . 23 квітня 2020 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, справа № 490/1143/20. 16 листопада 2020 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, справа № 490/4020/20, шлюб між сторонами розірвано. 25 листопада 2020 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, справа № 490/4131/20, стягнуто з відповідача аліменти на утримання позивача до досягнення донькою трирічного віку. Шлюбні відносини фактично припинено після народження дитини. Позивач зазначає, що місцезнаходження відповідача невідомо. Будь якої інформації про відповідача не має. Родичі зі сторони відповідача не приймають участі у вихованні дитини, ніколи не цікавилися її життям. Донька, [PERSON] з дня народження проживає разом з позивачем в м. Миколаєві, знаходиться на повному її утриманні. Відповідача як батька взагалі в обличчя не знає. З січня 2020 року спільне господарство не ведеться. Кожен живе своїм життям та своїми інтересами. Відповідач не має наміру та не бажає виховувати та утримувати неповнолітню свою доньку, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям доньки. З січня 2020 року відповідач жодного разу не навідав свою дитину, жодного разу не зателефонував. Згідно довідки від 01 квітня 2021 року Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький, відповідач з лютого 2020 р. - березень 2021 р. не перерахував аліменти на утримання доньки. Зазначала, що відповідача взагалі не цікавить питання чим дитина нагодована, в що одягнена, чи є кошти на лікування та взагалі де та з ким проживає. Відповідач не знає як виглядає його донька, а донька в свою чергу взагалі не знає свого батька. Вважає, що відповідач протягом тривалого часу свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої доньки, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не цікавиться взагалі життям дитини, що відповідно до ст.164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав відповідача, це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 травня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 вересня 2021 року витребувано від Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 грудня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні. В судове засідання представник позивача, адвокат Пугаченко С.Ю. надав заяву, згідно якої просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Відзив на позов до суду не надійшов. Представник третьої особи в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідно до довідки про реєстрації місця проживання особи, за відомостями Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 14 червня 2019 року по теперішній час. Судовим наказом Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2020 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) боржника, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 24 лютого 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] в дохід держави судовий збір в сумі 210,20 грн. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2020 року (справа № 490/4020/20) розірвано шлюб зареєстрований 23 лютого 2019 року Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №54. Вирішено питання розподілу судових витрат. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2020 року з відповідача на користь позивача стягнуто на її утримання аліменти в розмірі 1500 грн., щомісячно починаючи з 08 липня 2020 року до досягнення донькою трирічного віку. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого Фортечним відділом ДВС міста Кропивницький, [PERSON] станом на 01 квітня 2021 року має заборгованість у розмірі 28187,25 грн. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , позивачем було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого Фортечним відділом ДВС міста Кропивницький, [PERSON] станом на 01 грудня 2022 року має заборгованість у розмірі 85314,50 грн. Позивач звертаючись до суду з позовною заявою, посилалась на те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, розвитком та життям дитини не цікавиться, участі у вихованні та особистому житті не приймає, матеріально не підтримує, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не спілкується з дочкою взагалі, що порушує її нормальне самоусвідомлення; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських прав відносно дочки підтверджуються письмовими поясненнями свідків: [PERSON] , [PERSON] . Дані правовідносини регулюються наступними нормами права. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог п.2,3 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та жорстоко поводяться з дитиною. Відповідно до п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Дослідивши фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок у постанові від 29 липня 2021 року (справа № 686/16892/20), згідно якого позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Суд вважає, що наданими по справі доказами позивач довела суду, що відповідач неналежно виконує батьківські обов`язки відносно своєї доньки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що погано впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, зовсім не спілкується з дитиною. При розгляді даної категорії справ держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Однак реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Відповідач взагалі не бачиться з дочкою, не підтримує зв`язку, не прибув на розгляд питання про позбавлення його батьківських прав до органу опіки та піклування, а також не прибув на розгляд справи у суді, таким чином втратив інтерес до дитини. Матеріальної допомоги не надавав та не надає. Суд розцінює такі дії відповідача, як ухилення від виховання дочки, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Відтак в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини і в такому випадку судом на перше місце ставляться «як найкращі інтереси дитини». Із наданих суду доказів встановлено, що дитина проживає з позивачем, яка створила їй належні умови для проживання, належного медичного догляду, дитина забезпечена всім необхідним. Тому суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved