Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

В червні 2021 року позивачка [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокуренко Олександр Дмитрович, про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна1 спільною сумісною власністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2021 року дана цивільна справа розподілена головуючому судді Скрипник О.Г.. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 21.06.2021 року справу № 758/8377/21 прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва Скрипник О.Г. від 15 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з 2004 року вона проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що вона разом з [PERSON] за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 25 лютого 2016 року придбали квартиру [ADDRESS] , яку оформили на [PERSON] . Після укладення договору купівлі-продажу квартири, позивач та [PERSON] провели ремонт в квартирі. 07 грудня 2016 року позивач та відповідач уклали шлюб та [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокуренком Олександром Дмитровичем за заявою спадкоємців померлого: [PERSON] та [PERSON] була заведена спадкова справа. Позивач вважає, що вона з померлим проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2004 року по 2016 рік, спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, а тому просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її з [PERSON] з 31.12.2004 року по 07.12.2016 року; визнати за нею право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною прощею 19,6 м.кв., житловою площею 10, 00 м.кв. та виключити її зі складу спадщини. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заяву та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, просили позов задовольнити та ухвалити відповідне рішення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] надала відзив на позовну заяву, у якому зазначила що її батько, [PERSON] насправді мав відносини з [PERSON] з 2005 року, проте ці відносини не носили характер постійних, вони разом як чоловік та жінка не проживали, не мали спільного бюджету, спільних прав та обов`язків. Більшу частину часу її батько, [PERSON] проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій проживала його колишня дружина, [PERSON] , оскільки сподівався на відновлення подружніх стосунків. 24 лютого 2016 року батьки відповідача, [PERSON] та [PERSON] продали квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належала їм та відповідачу на праві спільної часткової власності, вартість якої на час продажу становила 1 715 734, 0 грн. [PERSON] на праві власності належала 1/3 частина квартири, після продажу якої він отримав на власний рахунок 571 911 грн 33 коп. 25 лютого 2016 року [PERSON] за договором купівлі-продажу на своє ім`я придбав квартиру [ADDRESS] за 540 000, 0 грн. Відповідач вказує, що її батько за особисті кошти придбав спірну квартиру, вона є особистою приватною власністю та не може бути спільним майном чоловіка та жінки, які спільно проживали. Крім того, представник відповідача зазначив, що в заяві, наданій нотаріусу під час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] зазначив, що у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом установлено, що 24 лютого 2016 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] за 1 715 734 гривень 00 коп. [PERSON] отримав на свій банківський рахунок 571 911 гривень 33 коп. Квартира [ADDRESS] в 1993 році була приватизована на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а тому 1/3 частина квартири [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON] . 25 лютого 2016 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , вартість якої становила 540 000 гривень 00 коп. Судом встановлено, що пунктом 4.5. Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25 лютого 2016 року [PERSON] засвідчив, що він ( як Покупець ) повідомляє Продавця про той факт, що купує квартиру за власні кошти, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах. 07 грудня 2016 року [PERSON] одружився з [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] за життя заповіт не склав, єдиними його спадкоємцями за законом першої черги є позивач та відповідач. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знали один одного з 2000 року, вони разом працювали протягом багатьох років, мали близькі стосунки. Досліджені в судовому засіданні письмові докази, які надавалися позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, суд не може взяти до уваги, оскільки всі вони датовані після 07 грудня 2016 року, а тому не можуть бути доказами на підтвердження факту проживання однією сімєю без шлюбу позивача з [PERSON] саме в період часу з 31.12.2004 року по 07.12.2016 року. Наданий позивачем договір про надання безпроцентної зворотної фінансової допомоги від 10 серпня 2016 року також не може бути взятий судом до уваги, оскільки договір укладений з позивачем і жодним чином не стосується [PERSON] . До наданих позивачем трьох квитанцій про сплату за технічне обслуговування домофона за адресою: [ADDRESS] за 2012 року, одної квитанції про сплату комунальних послуг за 2014 року, де платником виступає [PERSON] , наданих позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, суд відноситься скептично, оскільки позивач в цей час разом працювала з [PERSON] , вони мали близькі відносини, а тому [PERSON] міг допомогти позивачу і на її прохання сплатити ці квитанції. Ці оплати не мають тривалого та систематичного характеру. Суд вважає, що надані позивачем фотокартки, на яких [PERSON] зображена спільно з [PERSON] , а також надана медична документація [PERSON] не встановлює факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] знав більше 15 років, разом працювали з 1998 року по 2014 рік. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] разом проживали з 2004 року, після того, як [PERSON] розлучився з першою дружиною. Свідку також відомо, що вони разом збирали кошти на квартиру з 2011 року по 2014 рік, коли точно [PERSON] купив квартиру, він не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] та [PERSON] знає давно, вони проживали в гуртожитку, як одна сім`я. Коли придбали квартиру і за чиї кошти, свідок не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає в гуртожитку разом з чоловіком з 2005 року. В гуртожитку також проживали [PERSON] і [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] та [PERSON] збирали гроші на квартиру, разом придбали квартиру. Чи був у них спільний бюджет, вона сказати не може. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживав в гуртожитку по [ADDRESS] з 2003 року. Стверджує, що [PERSON] та [PERSON] проживали, як сім`я, потім одружились. Коли саме купили квартиру, не знає, з приводу спільного бюджету йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає в гуртожитку по вул. Макарівська в м. києві з 1977 року. [PERSON] та [PERSON] знає з 2007 року, в них робив ремонт в квартирі, яку вони купили. На закупівлю будівельних матеріалів їздили разом, [PERSON] сплачувала кошти за них. Щодо того, чи був спільний бюджет у [PERSON] та [PERSON] , він не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з [PERSON] та [PERSON] з 2007 року, вона бувала часто у них вдома. Стосовно їхнього спільного бюджету нічого не знає. Їй відомо, що коли [PERSON] захворів на онкологію, вони планували покупку квартири. Чи була у нього нерухомість в особистій власності, не знає. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є дочкою [PERSON] та навчалася в другому класі, коли познайомилася з [PERSON] . Вони втрьох разом проживали. Перша дружина [PERSON] померла від онкології, за нею доглядала їхня з [PERSON] дочка. [PERSON] разом з матір`ю планували покупку квартири. Після покупки квартири, відповідальність за її ремонт взяла на сабе [PERSON] , вона позичала гроші, брала кредити, бо пенсії [PERSON] не вистачало. Їй відомо, що кошти від прродажу належної [PERSON] частки квартири пішли на покупку нової квартири. Свідок [PERSON] суду пояснилав, що вона знайома з [PERSON] більше 40 років. З [PERSON] познайомилася на початку 2000-х років, часто бувала у них в гостях в гуртожитку по [ADDRESS] . Їй відомо, що позивачка разом з [PERSON] разом проживали, придбали квартиру та робили в ній ремонт, на який [PERSON] позичала у неї кошти. Стосовно продажу іншої нерухомості для придбання спірної квартири, їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживає в гуртожитку по [ADDRESS] з 2017 року. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру приблизно 5-6 років тому, оскільки [PERSON] позичала у нього кошти на ремонт квартири. На запитання представника відповідача, чи відомо свідку, що [PERSON] належала інша квартира, та чи витратив він кошти від продажу цієї квартири на придбання нової квартири, йому нічого не відомо. Суд критично відноситься до показів свідків, оскільки свідки не могли назвати точного часу, з якого [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом, свідчення з приводу спільного різнилися, про те, чи мали вони спільний бюджет, свідкам ця обставина не була відома. Крім того, свідкам не відомо, чи перебувала особистій власності у [PERSON] квартира, чи продав він її та за які кошти. Донька позивача, [PERSON] , яка була допитана в якосчті свідка підтвердила, що за кошти від продажу квартири [ADDRESS] була придбана квартира [ADDRESS] . Свідки з боку відповідача в свою чергу засвідчили, що [PERSON] проживав з 2004 року до моменту продажу квартири, 24 лютого 2016 року, за адресою: [ADDRESS] ; вони підтвердили, що постійно бачили його, оскільки також в той час проживали у цьому будинку. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18) сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Перевіривши та оцінивши докази надані сторонам, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту проживання однією сімєю без шлюбу [PERSON] разом з [PERSON] з 31.12.2004 року по 07.12.2016 року, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Сам по собі факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у певний період часу не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Судом також встановлено, що за належну [PERSON] на праві особистої приватної власності 1/3 частки квартири [ADDRESS] була придбана квартира [ADDRESS] , де вартість проданої частки квартири практично співпадає з вартістю придбаної на ім`я [PERSON] за договором купівлі-продажу квартири. В заяві, поданій приватному нотаріусу під час оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] зазначив, що у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Отже, придбана [PERSON] квартира [ADDRESS] є його собистою приватною власністю та не належить до спільного майна подружжя. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року по справі №640/4013/17-ц зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Крім цього, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Відповідачем надані належні та допустимі докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, а саме договір про надання правової допомоги від від 15 липня 2021 року, банківські квитанції про сплату коштів на рахунок адвокатського бюро, акт виконаних робіт від 13.12.2023 року; ці витрати пов`язані з розглядом справи; розмір витрат обґрунтований та пропорційний до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін; а тому заявлена відповідачем вимога про стягнення витрат на правову допомогу підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved