Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

Представниця позивача адвокат Бикова Р.Ю. у жовтні 2023 року звернулася до суду в інтересах фізичної особи-підприємця [PERSON] із указаним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що 30.08.2022 відповідач був прийнятий на роботу до позивача на посаду продавця продовольчих товарів. 31.08.2022 між сторонами був укладений трудовий договір № 31/08-2022, а також договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника. Місцем роботи відповідача було визначено торгову точку «Картель від Дім Пива», яка розташована за адресою: вул. Благовіщенська, буд. 24, м. Тростянець, Охтирський район, Сумської області. У подальшому, 02.02.2023 та 07.02.2023 за результатами проведення інвентаризації позивачем було виявлено, що у торговій точці «Картель від Дім Пива» є наявною недостача товару на суму 7907,24 грн та 4936,28 грн. Таким чином загальна вартість недостачі товару становить 12843 грн 52 коп. При особистій розмові відповідач повідомив, що недостача товару утворилася за рахунок того, що він самовільно частину товару продав та забрав гроші собі, а іншу частину товару забрав собі для власних потреб. Також відповідач написав розписку про те, що самовільно взяв товари з магазину на суму 14615,00 грн та зобов`язався повернути ці кошти 28.02.2023, однак не повернув ні коштів ні товару. Посилаючись на зазначені обставини представниця позивача просить суд стягнути із [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] суму матеріального збитку у розмірі 12843,52 грн, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 05.10.2023 було відкрито провадження у даній справі, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 23.11.2023 представником відповідача адвокатом Борикою О.О. було подано письмові заперечення проти позову в яких останній вказав, що недостача грошових коштів по магазину, де працював відповідач, існувала до моменту прийняття відповідача на роботу. Ревізії чи перевірки господарської діяльності власником не проводились. Відповідачу невідомо чим саме обумовлений такий розмір заподіяної шкоди. Розписка про отримання матеріальних цінностей була написана помилково, ввівши в оману щодо способів розрахунку за виконану роботу. Позивачем не надано доказів виявлення шкоди, а надані інвентаризаційні відомості є нечитабельними, неможливо встановити, хто їх складав та підписував. Не надано жодного документа, а саме накладних, які б свідчили про передачу матеріальних цінностей відповідачу. На сьогоднішній день відповідачу не відомо про припинення трудових відносин. До позивача не зверталися із пропозицією у добровільному порядку відшкодувати заподіяну шкоду в разі її наявності. Наданий позивачем договір про повну матеріальну відповідальність не був підписаний сторонами, тому не може вважатися укладеним, а був лише проєктом. Посилання на даний договір є безпідставним. На зворотному боці договору відсутня інформація про відповідача. Надана позивачем розписка не має ніякого відношення до трудових відносин, а містить у собі цивільні взаємовідносини між відповідачем та фізичною особою [PERSON] . Обраний позивачем спосіб захисту майнових прав є неналежним. Підстави і предмет позову випливають із трудових відносин, а розписка фактично вказує на укладення договору позики чи позички між двома фізичними особами. Також розписка не містить інформації що саме позичалося гроші чи товар, так як немає переліку матеріальних цінностей. Заявлені суми на професійну правничу допомогу представник відповідача вважає завищеними та необґрунтованими, відсутні докази на підтвердження понесених позивачем витрат на допомогу адвоката. 07.12.2023 представницею позивача [PERSON] були подані додаткові пояснення, у яких остання крім обставин викладених у позовній заяві вказала, що згідно записів у трудовому договорі № 31/08-2022 від 31.08.2022 його розірвання відбулося 16.02.2023 за бажанням обох сторін, однак від підпису відповідач відмовився. Оригінал розписки на суму 14615 грн було знищено, оскільки відповідач протягом дня компенсував частину виявленої нестачі товару на суму 1771,48 грн власними коштами. Тому відповідачем було переписано розписку із скоригованою сумою завданого збитку та зобов`язанням повернути кошти. Також представник позивача звернула увагу на те, що відповідачем на кожному аркуші інвентаризаційних відомостей від 02.02.2023 за № 2 та від 07.02.2023 за № 3 проставлено власноручний підпис та його прізвище, а на останніх аркушах відомостей не зазначено жодних зауважень та/чи нарікань до процесу проведення інвентаризації наявних у його підзвіті матеріальних цінностей або ж до порядку і способу їх зберігання. Також своїм підписом у вказаних відомостях відповідач підтвердив, що всі цінності, які вказані у них, перевірені у його присутності і що всі вони перебувають на його відповідальному зберіганні. Крім того, представник позивача зазначила, що робота робочих змін у торгівельних точках позивача влаштована таким чином, що між кожним продавцем товару, що зміняється та тим продавцем, що заступає на зміну, в електронному вигляді проводиться інвентаризація наявних у торговій точці матеріальних цінностей. Незначні матеріальні нестачі, у випадку їх виявлення такою інвентаризацією, компенсуються відповідним продавцем за його згодою з чергової заробітної плати шляхом утримання відповідних сум. Оскільки нестача у відповідача була значною, тому відповідач пообіцяв самостійно відшкодувати завдані збитки та власноручно написав про це розписку. Також, представник позивача вказала, що відповідач заступаючи 11.01.2023 на свою робочу зміну, не висловлював жодних зауважень щодо прийнятих у підзвіт матеріальних цінностей. При цьому, у зв`язку з раптовим звільненням попереднього продавця магазину, фактичну передачу наявних у магазині матеріальних цінностей в підзвіт відповідача проводив безпосередньо позивач, що підтверджується інвентаризаційною відомістю від 11.01.2023 за № 1. Також 27.12.2023 представниця позивача [PERSON] подала клопотання про стягнення судових витрат в якому вказала, що разом із позовом було подано попередній розрахунок судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Зокрема зазначалися витрати на оплату судового збору в розмірі 1073,60 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Разом з тим, за клопотанням представника відповідача були направлені до суду оригінали документів, що призвело до необхідності прибуття до суду представника позивача та відповідно потягнуло за собою витрати на переїзд з м. Суми у м. Тростянець. Розмір витрат на переїзд представниця позивача розрахувала виходячи з вартості витрат палива автомобіля Subaru Forester 2019 року випуску на якому вона особисто прибула до суду та відстані між м. Тростянець та м. Суми. Тому представниця позивача просила суд стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] кошти на відшкодування: судового збору в розмірі 1073,60 грн; витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн; витрат пов`язаних з наданням до суду оригіналів документів у розмірі 1623,72 грн. Крім того, 27.12.2023 представницею позивача [PERSON] було подано додаткові пояснення про те, що відповідач заступаючи 11.01.2023 на свою робочу зміну не висловлював жодних зауважень до прийнятих у свій підзвіт матеріальних цінностей та/чи порядку і способу їхнього зберігання. Крім того, кожним продавцем торгівельної точки, який безпосередньо перебуває на робочій зміні та приймає товарно-матеріальні цінності від постачальників, здійснюється оприбуткування товару за своїм обліковим записом у електронній програмі «Бізнес Менеджер». Відповідач у період з 12.01.2023 по 07.02.2023 здійснював оприбуткування товару за товарними накладними. У судовому засіданні представниця позивача позовні вимоги підтримала повністю, обґрунтувавши обставинами, які зазначені у позові та додаткових поясненнях, просила задовольнити заявлені вимоги. Також представниця позивача пояснила, що відповідач працював у цей період часу один, оскільки напарник звільнився. У період з 11.01.2023 по 02.02.2023 інвентаризація не проводилась, а коли провели, то виявили недостачу. Спочатку відповідач написав розписку на суму 14615 грн, але в той же день вніс частину коштів. Тому була написана інша розписка на меншу суму. Підставою позову є не розписка, а наявність завданої шкоди. Розписка надавалася на підтвердження завданої працівником шкоди, а не як доказ позики. Договір про повну матеріальну відповідальність з відповідачем укладався та підписувався обома сторонами. Разом з позовом було помилково подано відскановану копію договору без підпису позивача. Для огляду в судовому засіданні надає оригінал цього договору та інших документів, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Крім того, представниця позивача зазначила, що інвентаризаційна відомість формується автоматично за наявними товарами у магазині, що здійснюється на підставі оприбуткованих накладних, які вносять продавці у програму «Бізнес Менеджер». Потім ця кількість товару аналізується з наявним у торговій точці товаром, а також відомостями про продаж на підставі фіскальних чеків. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили з підстав викладених у письмових запереченнях. Також відповідач пояснив, що він не оспорює факт перебування у трудових відносинах із позивачем. До його трудових обов`язків входило приймання товару. Він приймав товар та вносив відповідні відомості у програму. Дійсно писав дві розписки, але ніякі кошти не вносив. Перша розписка була на суму близько 14000 грн, а інша на суму 12843 грн. Розписки писав, оскільки сказали, що викличуть поліцію з приводу того, що він украв гроші. Крім того, представник відповідача звернув увагу на те, що в накладних немає підпису відповідача. Документи надано на товари, які постачалися ФОП [PERSON] . Не надано документів, які б підтверджували отримання товарно-матеріальних цінностей відповідачем. Вважає, що розписка не стосується трудового спору, а вказує на наявність договору позики. Судові витрати пов`язані із прибуттям до суду не передбачені договором про надання правничої допомоги та заявлений розмір витрат пального у більшому розмірі ніж вказані у технічній характеристиці автомобіля Subaru Forester 2019 року випуску. Також представник відповідача просив суд зменшити розмір відшкодування шкоди посилаючись на відсутність доходів відповідача. Заслухавши пояснення представниці позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами мають місце трудові правовідносини, позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлено, що 30.08.2022 [PERSON] був прийнятий на роботу до фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаду продавця продовольчих товарів з випробувальним терміном один місяць (а.с. 13, 14, 84, 85). 31.08.2022 між сторонами був укладений трудовий договір № 31/08-2022, а також договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника (а.с. 15, 16, 86, 87). Отже, відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем та ніс повну матеріальну відповідальність за передані йому матеріальні цінності (товари в магазині). Доводи представника відповідача про те, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника не був підписаний сторонами, тому не може вважатися укладеним, суд відхиляє, оскільки в судовому засіданні було досліджено оригінал зазначеного договору в якому наявний підпис обох сторін (а.с. 134). Місцем роботи [PERSON] був магазин « [INFO] », що розташований по [ADDRESS] . Згідно інвентаризаційної відомості № 2 від 02.02.2023 за результатами проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, матеріально-відповідальною особою за якими значиться [PERSON] , позивачем було виявлено недостачу товару на суму 7907,24 грн (а.с. 19-22, 75-79). Відповідно до інвентаризаційної відомості № 3 від 07.02.2023 за результатами проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, матеріально-відповідальною особою за якими значиться [PERSON] , позивачем було виявлено недостачу товару на суму 4936,28 грн (а.с. 23-26, 80-83). Отже, загальна сума недостачі товару складає 12843,52 грн та саме в такому розмірі заявлені позовні вимоги до відповідача. Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що його довірителю невідомо, чим саме обумовлений розмір заподіяної шкоди, оскільки відповідач був ознайомлений з інвентаризаційними відомостями від 02.02.2023 та від 07.02.2023, що підтверджується відповідним підписом останнього в цих відомостях. Жодних заперечень щодо розміру недостачі товарів відповідач не зазначив у вказаних інвентаризаційних відомостях. Більш того, 07.02.2023 [PERSON] написав розписку в якій вказав, що він, перебуваючи на посаді продавця магазину «Cartel» у м. Тростянець, самовільно, без повідомлення про це [PERSON] , взяв товару на суму в розмірі 12283,00 грн та зобов`язується повернути кошти у строк до 28.02.2023 (а.с. 88, 135). Копію розписки [PERSON] від 07.02.2023 в якій зазначено про суму взятого з магазину товару в розмірі 14615 грн, суд, на підставі положень ч. 6 ст. 95 ЦПК України, не приймає до уваги, оскільки стороною позивача не надано оригіналу такої розписки. Таким чином, суд вважає доведеним факт наявності недостачі товарно-матеріальних цінностей у магазині « [INFO] », що розташований по [ADDRESS] , матеріально-відповідальним за які є відповідач на суму 12843,52 грн. Щодо доводів представника відповідача про відсутність доказів на підтвердження передавання матеріальних цінностей відповідачу, суд вважає необхідним зазначити, що відповідач у судовому засіданні особисто надав пояснення про те, що до його трудових обов`язків входило приймання товару, він приймав товар та вносив відповідні відомості у програму. Такі пояснення позивача узгоджуються з доказами наданими представником позивача, зокрема відомостями з програми «Бізнес Менеджер» та видатковими накладними, з яких вбачається, що відповідач здійснював оприбуткування товару за своїм обліковим записом у електронній програмі «Бізнес Менеджер» (а.с. 105-122, 125-132). Отже суд відхиляє вказані доводи представника відповідача та вважає доведеним факт отримання відповідачем товарно-матеріальних цінностей для реалізації в магазині. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пунктів 3 та 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.92 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1ст. 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст.135-1КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/2, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». У вказаному переліку конкретна посада «продавець продовольчих товарів», не зазначена. Разом з тим, в даному переліку зазначено, що роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації) являються підставою для укладення з працівником письмового договору про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження переданих йому цінностей. Як установлено судом, між сторонами був укладений трудовий договір, відповідач виконував роботу з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу, а отже, укладення з ним договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідає вимогам, встановленим статтею 135-1 КЗпП України та зазначеному Переліку. Для покладення повної матеріальної відповідальності, суд встановлює вину в діях чи бездіяльності відповідача та прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю відповідача і шкодою, яка настала. Відповідно до письмової розписки [PERSON] , останній визнав свою провину в тому, що він, перебуваючи на посаді продавця магазину, самовільно, без повідомлення про це позивача взяв товар. Тобто між винними діями відповідача та шкодою, яка була завдана позивачу існує прямий причинний зв`язок. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Верховний Суд у постанові від 21.06.2023 по справі № 916/3027/21 розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Великою Палатою Верховного Суду у вказаній постанові зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Стороною відповідача не надано жодних доказів, які б спростовували установлені судом обставини на підставі доказів наданих стороною позивача. Таким чином суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача матеріального збитку в розмірі 12843,52 грн. Зважаючи на обставини заподіяння відповідачем шкоди, а саме, те, що відповідач самовільно, без дозволу позивача взяв товар, тому з урахуванням положень ст. 137 КЗпП України, суд не вбачає підстав для зменшення розміру покриття шкоди. Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує таке. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн, суд враховує таке. Відповідно до положень статті 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представниця позивача у обґрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу подала: договір про надання професійної правничої допомоги від 27.07.2023; ордер на надання правової допомоги адвокатом Биковою Р.Ю. від 23.09.2023; квитанцію від 27.07.2023 про перерахування позивачем адвокату Биковій Р.Ю. коштів за надання правової допомоги в розмірі 5000,00 грн (а.с. 9, 27-28, 101). Указані докази підтверджують факт понесення [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір в сумі 5000,00 грн. Зважаючи на обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами». Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц суд звернув увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Оскільки представником позивача були подані докази на підтвердження розміру понесених судових витрат на правничу допомогу, суд відхиляє відповідні доводи сторони відповідача про те, що такі докази не були подані. Таким чином, оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню фактично понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. Крім того, статтею 138 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Представниця позивача два рази прибувала до суду з метою надання для огляду в судовому засіданні оригіналів письмових доказів, що потягнуло за собою витрати на переїзд з м. Суми у м. Тростянець. Розмір витрат на переїзд представниця позивача розрахувала виходячи з вартості витрат палива автомобіля Subaru Forester 2019 року випуску (12,5 л на 100 км), на якому вона особисто прибула до суду та відстані між м. Тростянець та м. Суми (55 км). На підтвердження витрат на придбання пального представницею позивача було надано чеки від 11.12.2023 на суму 1179,80 грн (ціна за один літр 58,99 грн), та від 26.12.2023 на суму 1424,75 грн (ціна за один літр 68,99 грн) (а.с. 102). Суд не погоджується з вказаним розрахунком оскільки технічні характеристики вказаного автомобіля Subaru Forester 2019 року, зокрема щодо споживання палива є значно нижчими. Зокрема на сайті https://subaru-vidi.com.ua міститься інформація про витрати палива автомобіля Subaru Forester з об`ємом двигуна 2,5 літри при їзді по місту - 9,3 л, за містом - 6,3 л, у змішаному циклі 7,4 л на 100 км шляху. З урахуванням відстані, яку подолала представниця позивача на вказаному автомобілі для прибуття до суду, середніх витрат палива автомобіля (у змішаному циклі) та вартості палива, суд вважає розумним та справедливим визначити витрати представниці позивача пов`язані з явкою до суду в розмірі 944,08 грн, які стягнути з відповідача.

Outcome: approved