Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

12.10.2023 року Концерн «Міські теплові мережі», через систему «Електронний суд», звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. У позові зазначено, що за період з 01.04.2015 року по 31.08.2023 року Концерн «Міські теплові мережі» надав житлово-комунальні послуги в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , споживачі оплату послуг не здійснювали, у зв`язку з чим утворилася загальна заборгованість на суму 44\~432,07 грн. Відповідачі у добровільному порядку заборгованість не погашають, тому позивач просить суд стягнути з них суму заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за вказаний період та судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2147,20 грн. Ухвалою суду від 04.12.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. У позовній заяві представник позивача [PERSON] , зокрема, просила у разі розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін, провести судовий розгляд даної справи без участі позивача. Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи про причини неявки не повідомили, письмового відзиву на позов не подали. Разом з цим, 21.12.2023 року через канцелярію суду, надійшла заява від [PERSON] , в якій зазначила, що позов відповідачі визнають та просила застосувати позовну давність до заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи та ухвалити рішення за відсутності учасників справи, на підставі доказів, які є в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. З 01.11.2021 року між позивачем та відповідачами укладений Типовий індивідуальний договір № 606170534 про надання послуг з теплової енергії та послуг гарячої води. У відповідності до п. 18 діючих Правил, надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За відомостями начальника відділу реєстрації фізичних осіб по Вознесенівському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Руденко С., які надійшли до суду 13.10.2023 року, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 12.09.2006 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 12.09.2006 року по теперішній час. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг за вище вказаною адресою та користувалися послугами позивача, а тому навіть при відсутності письмового договору на їх ім`я та при фактичному отриманні послуг вони повинні проводити оплату за спожиті житлово-комунальні послуги. Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 68 ЖК України, споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги. Плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського фонду вносяться щомісячно. Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Відповідачами за вказаний період оплата за надані послуги здійснювалася частково, а тому станом на 01.09.2023 року сума непогашеної заборгованості за вказаний період склала 44\~432,07 грн., що підтверджується доданим до позову розрахунком. Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідачам надавався строк на надання до суду відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову, але відзив до суду не надходив. Відповідачами не спростовано наданий Концерном «МТМ» розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст. ст. 12,13 ЦПК України. Згідно з довідкою Концерну «Міські теплові мережі» позивачем за особовим рахунком № [NUMBER] нараховано заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 01.04.2015 року по 31.08.2023 року загальним розміром 44\~432,07 гривень. На підтвердження зазначеного розміру заборгованості, заявленої до стягнення з відповідачів, позивачем надано відповідний розрахунок суми позову. Відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості у зазначеному розмірі, з тих підстав, що період, за який нараховано заборгованість, виходить за межі трирічного строку, встановленого Законом. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно положень ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, поданою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Разом з тим, Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 року, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ „Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно з яким, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені, зокрема, статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України „Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 № 211 від 11.03.2020 року з 12.03.2020 року на всій території України встановлено карантин. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, відмінено на всій території України згідно з Постановою КМУ від 27 червня 2023 року № 651 з 30.06.2023 року. Отже, станом на день розгляду даної справи судом, встановлений карантин було відмінено. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги 12.10.2023 року, про що свідчить вхідний штамп на першому аркуші позову. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, оскільки на день набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», трирічний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, по заявленим позивачем вимогам про стягнення заборгованості, починаючи з квітня 2017 року, не сплинув, такий строк слід вважати продовженим на строк дії встановленого на території України карантину. Таким чином, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позовні вимоги за період з квітня 2017 року перебувають поза межами трирічного строку позовної давності. Разом з тим, в частині вимог позивача заявлених про стягнення заборгованості за період з квітня 2015 року по березень 2017 року, яка згідно із розрахунком позивача становить 12\~583,94 гривень, суд вважає обґрунтованою заяву відповідача про застосування строку позовної давності. Так, ч 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності, передбачений законом для звернення до суду з даним позовом за вказаний період на час його подання до суду сплинув. З поданих позивачем матеріалів позову не встановлено даних щодо переривання такого строку. У зв`язку із зазначеним, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми заборгованості за період з квітня 2015 року по березень 2017 року включно, у розмірі 12\~583,94 гривень, у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості, нарахованої Позивачем за період з квітня 2017 року по серпень 2023 року включно, суд виходить з наступного. Згідно із розрахунком позивача сума заборгованості за період з квітня 2017 року по серпень 2023 року становить 31\~848,13 гривень, який в ході розгляду справи відповідачами не спростовано належними доказами. Даних, які б спростовували викладені у позові обставини або свідчили про погашення заборгованості, суду не надано. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до висновку, що сума боргу у розмірі 31\~848,13 гривень, підлягає стягненню з відповідачів, оскільки при вирішенні спору по суті суд враховує вимоги ст .ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованості за період з квітня 2017 року по серпень 2023 року включно у розмірі 31\~848,13 гривень. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності зі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідачів на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір в розмірі 1\~539,10 грн. (2 147, 20 грн. х 31\~848,13 грн. / 44\~432,07 грн.). Стягненню виходячи з кількості відповідачів з кожного окремо відповідача підлягають судові витрати (1 539,10 : 2 = 1342) в розмірі 769,50 грн.

Outcome: partial