Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

18 серпня 2023 року [PERSON] звернулася до Коломийського міськрайонного суду з позовом в якому вказала, що з [PERSON] по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після припинення спільного проживання сторін та розірвання їхнього шлюбу, син залишився проживати разом з матір`ю. Відповідач в добровільно порядку дитині матеріально не допомагав, а тому рішенням Коломийського міськрайонного суду з нього були стягнуті аліменти, які він також не сплачував, що призвело до виникнення заборгованості в розмірі близько 50 тисяч гривень. Позивач просила та намагалася спонукати чоловіка аби той хоча б частково погасив заборгованість та належним чином виконував свій батьківський обов`язок по утриманню дитини. Проте, позитивного результату досягнуто не було, а тому згодом вона взагалі відмовилася від їхнього стягнення. Крім цього, [PERSON] після того, як сім`я припинила спільне проживання, життям свого сина повністю перестав цікавитися, участі в його вихованні не приймає, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, успіхами в навчанні не переймається, інтересу до стану його здоров`я та внутрішнього світу дитини не проявляє. Будь-яке спілкування між сином та батьком не відбувається, відповідач до дитини не навідується та не телефонує, подарунки на свята та День народження не дарує. Оскільки [PERSON] умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання неповнолітнього сина [PERSON] , позивач просила позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з нього судові витрати. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2023 року відкрито загальне провадження у цивільній справі. Зобов`язано Виконавчий комітет Коломийської міської ради подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 31.10.2023р. підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала на підставах викладених в позовній заяві та зазначила, що відповідач життям та здоров`ям дитини не цікавиться, в його вихованні участі не приймає. Два роки тому син сам зателефонував до батька та попросив його купити йому вудочку, але останній прохання дитини не виконав та не придбав сину вказаний подарунок. Також вказала, що аліменти від відповідача вона жодного разу не отримувала. Близько 10 років назад, вона зверталася до [PERSON] та просила його приймати участь в утриманні дитини, але у відповідь останній посилався на відсутність в нього коштів. В подальшому за проханням батьків чоловіка, вона забрала виконавчий лист. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов також підтримала та пояснила, що в 2011 році шлюб між сторонами було розірвано. Причиною для припинення шлюбних відносин подружжя стало те, що відповідач не приділяв сім`ї належної уваги, ображав та інколи застосовував фізичне насильство до дружини, навіть в присутності малолітнього сина. Через те, що відповідач матеріально дитині не допомагав, позивач звернулася до суду та стягнула з [PERSON] аліменти. Однак, останній їх не сплачував внаслідок чого утворилася значна сума боргу по аліментним зобов`язанням. В результаті відповідачу було встановлено обмеження у праві виїзду за межі України. У 2019 році [PERSON] звернулася до відділу ДВС з заявою про повернення виконавчого листа. Також представник наголосила на тому, що за весь вказаний період після розірвання шлюбу з дружиною і до тепер, [PERSON] участі у вихованні дитини не брав, фізичним і духовним розвитком сина не займався, не утримував, не спілкувався, та в цілому життям хлопчика не цікавився. В зв`язку з цим, вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Представник третьої особи Грицко О.А. в судовому засіданні підтримала висновок служби у справах дітей Коломийської міської ради про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказала, що на засідання комісії по вирішенню даного питання відповідач особисто не з`явився, але був присутнім його батько, який підтвердив, що син не займається вихованням і утриманням своєї дитини. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на теперішній час йому виповнилося повних п`ятнадцять років і він проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] .. Близько 13 років батько разом з ними не живе. Весь цей час [PERSON] до сина ні додому ні до навчального закладу не приходив, не відвідував його та навіть не телефонував. Денис сам двічі дзвонив до батька, перший раз близько двох років назад, а другий - декілька місяців тому. Більше ніякого спілкування між ними не відбувалося. Хлопчик вважає, що його батько не виконує свої батьківські обов`язки, а тому його слід позбавити батьківських прав. Також додав, що з дідусем і бабусею по батьковій лінії споріднення в нього нормальні взаємовідносини і він підтримує з ними спілкування. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подавав, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за відсутності відповідача до суду не надходило. Про час та місце розгляду справи [PERSON] повідомлявся своєчасно та у встановленому законом порядку шляхом направлення судових повісток за зареєстрованою адресою його місця проживання. Однак, поштові відправлення були повернуті на адресу суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Згідно ч.1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, на місці ухвалив: слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник в судовому засіданні не заперечували. Заслухавши пояснення позивача та його представника, опитавши неповнолітнього [PERSON] , допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд прийшов до наступного висновку. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14.04.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 14.06.2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №201 було розірвано. Неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати разом з матір`ю [PERSON] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11.10.2011 року з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] 21.03.2017 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Факт проживання дитини разом з позивачем на теперішній час підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи та Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру, з яких слідує, що [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З листа начальника Коломийського ВДВС від 24.10.2023р. № 24.12-20 вбачається, що згідно даних АСВП на виконанні перебувало виконавче провадження [NUMBER], відкрите на підставі виконавчого листа №2-1966, виданого 27.10.2011 р. Коломийським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі по 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Виконавче провадження завершено 11.10.2019р. на підставі п. 1 ч.1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» та знищено у зв`язку з закінченням термінів зберігання. Проте, як вбачається зі змісту копії подання головного державного виконавця від 08.08.2013р. №494/03-27/2, в зв`язку з тим, що [PERSON] в рамках виконавчого провадження [NUMBER] свій обов`язок щодо сплати аліментів не виконував та станом на 01.08.2013р. сума його заборгованості становила 11050,00 грн. ініціатор подання просив тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх аліментних зобов`язань. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 17.08.2013р. подання головного державного виконавця було задоволено. Тимчасово обмежено громадянина України [PERSON] у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань перед [PERSON] на суму 11050,00 грн. Вищевказане тимчасове обмеження відповідача було скасовано постановою старшого державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 11.10.2019р. Також постановою старшого державного виконавця від 11.10.2019р. в зв`язку з подачею [PERSON] заяви про повернення виконавчого документа без виконання, виконавчий лист був повернутий стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Відповідно до довідки класного керівника Коломийського ліцею №4 ім. С.Лисенка від 12.10.2023р. №572/03-16, встановлено, що [PERSON] навчається в 10-В класі даного навчального закладу. За період його навчання в ліцеї батько хлопця [PERSON] його успіхами в навчанні не цікавився, батьківські збори не відвідував, з класними керівниками своєї дитини не спілкувався. Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 19.09.2023р. № 254 було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] . Згідно, затвердженого вищевказаним рішенням, висновку вбачається, що питання про позбавлення відповідача батьківських прав розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 31.08.2023р. [PERSON] повідомила, що [PERSON] не цікавиться сином та не виявляє бажання займатись його вихованням і матеріальним утриманням. Батько [PERSON] - [PERSON] (дідусь дитини) зазначив, що його син перебуває закордоном і не бере участі у вихованні свого сина. Хлопчику матеріально допомагають та спілкуються з ним дідусь і бабуся батька. Враховуючи дані обставини, комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення громадянина [PERSON] батьківських прав по відношенню до його сина [PERSON] , [INFO] . Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка, [PERSON] дав подібні покази тим, що давав на комісії та зазначив, що відповідач являється його сином, який на теперішній час перебуває за межами України і зі своїм сином не спілкується, аліменти на його утримання не сплачує та ніяк матеріально йому не допомагає. В 2019 році він просив позивачку забрати виконавчий лист, оскільки [PERSON] на той момент ніде не працював, аліменти сплачувати змоги не мав, заборгованість по аліментам зростала і через обмеження у виїзді він не міг поїхати за кордон. Також зазначив, що його син ніколи участі у вихованні [PERSON] не приймав, нічого для нього не робив та його життям взагалі не цікавиться . Під час спілкування свідка з відповідачем, [PERSON] з власної ініціативи розповідає йому про онука. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона являється двоюрідною сестрою позивача і знає відповідача, як колишнього чоловіка [PERSON] . Під час перебування сторін у шлюбі вони товаришували сім`ями, часто зустрічалися, ходили один до одного в гості. [PERSON] ніколи не проявляв батьківської любові до сина та міг «підняти руку» на дружину в присутності дитини. Після розірвання їхнього шлюбу, відповідач з сином не спілкується, коштів на його утримання не надає. Наскільки відомо свідку, вона ніколи не бачила і не чула, щоб [PERSON] цікавився життям [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Стаття 171 СК України передбачає, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В даній справі суд враховує, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , спільний малолітній син сторін залишився проживати разом з матір`ю. Припинивши подружні відносини з позивачем, відповідач повністю припинив спілкування в сином, будь-якої участі в його житті не приймав, добровільно матеріально йому не допомагав, стягнуті з нього судовим рішенням аліменти на утримання сина не сплачував, мав заборгованість, яку не погашав. За два останні роки, [PERSON] спілкувався з сином два рази по телефону і то за ініціативою самої дитини. За весь час відповідач сина не провідував, не зустрічався з ним, його здоров`ям, навчанням та розвитком не цікавився, до самостійного життя його не готував. Вказані обставини підтверджуються, як поясненнями самого хлопчика, який зазначив, що [PERSON] свої батьківські обов`язки відносно нього взагалі не виконує так і поясненнями свідків, а також письмовими доказами. Таким чином, суд вважає доведеними ті обставини, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі. Відтак, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в повній мірі доводять умисне ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, що згідно п. 2 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення його батьківських прав. Встановивши вищевикладені обставини, суд дійшов переконання, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] відповідатиме інтересам дитини, а тому позовні вимоги слід задовольнити. При цьому, суд вважає необхідним зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Квитанцією від 17.07.2023р. підтверджено сплату позивачем судового збору в сумі 1073,60 грн., а тому вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved