Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

позивач звернудася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр Деснянського району м. Києва» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Згідно відомостей Пенсійного фонду України відповідачем було подано інформацію про сплату їй у якості заробітної плати протягом червня 2016 року по серпень 2017 року та з листопада 2017 року по 02 березня 2020 року включно у загальному розмірі 228 856,62 грн, однак згідно роздруківок з карткового рахунку її заробітної картки відповідач виплатив їй не всю суму нарахованої заробітної плати. Сума недоплаченої різниці складає 50 691,93 грн. У випадку порушення строків виплати заробітної плати посадові особи несуть передбачену ст. 265 КЗпП України відповідальність у вигляді штрафу в трикратному розмірі мінімальної заробітної плати. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з червня 2016 року по серпень 2017 року та з листопада 2017 року по 02 березня 2020 року у загальному розмірі 152 075,79 грн (50 691,93 грн * 3). Ухвалою суду від 13 лютого 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у Комунального некомерційного підприємства «Консультативно діагностичний центр Деснянського району м. Києва» (вул. Закревського, 81/1, м. Київ 02232) належним чином завірену довідку про заробітну плату [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , за період з червня 2016 року по серпень 2017 року (включно) та за період з листопада 2017 року по вересень 2020 року (включно). У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. Судова система не припиняє працювати, але значна кількість повітряних тривог, відключення електроенергії, відсутність фінансування на поштові відправлення, призводить до збільшення часу розгляду судових справ. Судом враховано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників. З огляду на викладене, з метою дотримання принципів цивільного судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 01 листопада 2013 року по 29 червня 2016 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом відповідача № 155-к від 29 червня 2016 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 5,8,13 зв., 111, 112). Наказом відповідача № 216 від 31 жовтня 2017 року позивача поновлено на роботі на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 серпня 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року (а.с. 113). Наказом відповідача № 222 від 07 листопада 2017 року позивача звільнено із займаної посади за підставою п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 114). Наказом відповідача № 123 від 07 червня 2018 року позивача поновлено на роботі на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року, постанови Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2018 року (а.с. 115). Наказом відповідача № 127 від 12 червня 2018 року позивача звільнено із займаної посади за підставою п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 116). Наказом відповідача № 13 від 06 січня 2021 року позивача поновлено на роботі на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 грудня 2020 року (а.с. 117). Згідно довідки про заробітну плату позивача, виданої відповідачем, вбачається, зокрема, що за період з червня 2019 року по серпень 2017 року та за період з листопада 2017 року по вересень 2020 року заробітна плата позивачу не нараховувалась та не виплачувалась (а.с. 118,119,120,121). Позивач просить про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати за період з червня 2016 року по серпень 2017 року та з листопада 2017 року по 02 березня 2020 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про невиплату відповідачем згідно виданої ним довідки нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з червня 2016 року по серпень 2017 року та з листопада 2017 року по 02 березня 2020 року. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача надіслав до суду пояснення, в яких зазначив, що усі виплати які отримувала позивач у період з червня 2016 по серпень 2017 та за період з листопада 2017 по вересень 2020 року були виплачені їй відповідачем виключно на виконання рішень суду щодо стягнення середньомісячного заробітку за час невиконання рішення суду, а тому вказані кошти не можуть вважатись заробітною платою позивача. Крім того, згідно табелю обліку робочого часу позивач не з`являлася на роботі у період за який просить стягнути заробітну плату (а.с. 44-45). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Згідно абз. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Тобто, заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року по справі № 242/3051/18). З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» саме роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ч. 2,3 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Згідно довідки про заробітну плату позивача, виданої відповідачем, яку відповідачем надано на виконання ухвали суду, вбачається, зокрема, що за період з червня 2019 року по серпень 2017 року та за період з листопада 2017 року по вересень 2020 року заробітна плата позивачу не нараховувалась та не виплачувалась. На підтвердження позовних вимог позивач надав суду індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового держаного соціального страхування за період з 01 квітня 2016 року по 31 грудня 2020 року (а.с. 8), виписки по картковим рахункам (а.с. 9-12). Згідно загальновідомих роз`яснень Пенсійного Фонду, довідка ОК-5 - це сформовані індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб. Вказана довідка містить дані щодо суми заробітку для обчислення пенсії, визначення страхового стажу, сплати страхових внесків. На підставі цієї довідки застрахована особа отримує інформацію щодо набутого страхового та заробітної плати, яка буде врахована при призначенні пенсії. Суд зазначає, що додана до позовної заяви копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі, не визначає її розмір, та не може бути прийнята судом, як належний доказ щодо розміру нарахованої заробітної плати та розмір заборгованості по ній за період з червня 2016 року по серпень 2017 року та з листопада 2017 року по 02 березня 2020 року. Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц, у постанові від 31 травня 2021 року по справі № 242/3051/18. Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів нарахування та невиплати заробітної плати, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За встановлених обставин у задоволенні позовних вимог по цій справі слід відмовити.

Outcome: dismissed