Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом в суд до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 20 січня 2018 року у Кременецькому міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 7. З позовної заяви вбачається, що сторони по справі перебувають зареєстрованому шлюбі з 20 січня 2018 року. Від спільного проживання у сторін народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду шлюбу є те, що у позивача з відповідачкою різні погляди на моральні аспекти подружнього життя, сторони втратили один до одного почуття любові та поваги, в результаті чого стали зовсім чужими людьми, шлюб має формальний характер. Позивач вважає, що проживання неповнолітніх дітей разом із ним відповідатиме якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Також вважає, що він, як батько, має переважне право на визначення місця проживання дітей разом із ним. 08 грудня 2023 року ухвалою судді відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та надано відповідачці строк для надання заяви із запереченнями, щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того відповідачці було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надіславши на адресу суду клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримав повністю, просить задоволити позов з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіславши на адресу суду заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги визнає. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частини 1, 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України визначають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у позивача та відповідачки існують непрості сімейні відносини. Сімейне життя не склалось, злагоди у сімейному житті не має. Позивач вважає, що подальше збереження сім`ї є недоцільним і неможливим, шлюб носить формальний характер, примирення заперечує. З свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 січня 2018 року у Кременецькому міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 7. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] слідує, що [PERSON] народився [INFO] , актовий запис про народження № 145. Його батьками записані сторони по справі. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] слідує, що [PERSON] народився [INFO] , актовий запис про народження № 404. Його батьками записані сторони по справі. Згідно статті 110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно частини 2 статті 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд вважає, що причини, які змусили позивача наполягати на розірванні шлюбу, є вагомими та обґрунтованими, а позов підлягає до задоволення. Водночас, згідно статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У відповідності зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Вирішуючи заяву позивача про залишення місця проживання дитини після розірвання шлюбу разом з ним, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15.01.2020. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Судом встановлено, що на даний час неповнолітні діти: син - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] , фактично проживають разом із позивачем. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей слід залишити проживати із позивачем. Вирішуючи питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved