Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін та інших учасників Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання спільної сумісної власності на нерухоме майно, поділ рухомого майна, стягнення плати за комунальні послуги та поділ зобов`язань за договорами споживчого кредиту. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 28.05.2021. Ініціатором розірвання шлюбу була відповідачка. З позовом про поділ майна сторони до суду не звертались, шлюбний контракт та правочини про поділ майна, набутого за час спільного проживання між ними не укладались. Вирішення питання про поділ майна шляхом укладення мирової угоди неможливе внаслідок незгоди відповідачки визнати майнові права впозивача. Також відповідачка не визнає зобов`язань за споживчими кредитами, які були витрачені на потреби сім`ї, у тому числі на її потреби, та відмовляється сплачувати свою частку грошових зобов`язань. Крім того, після розлучення відповідачка продовжує користуватись житловим будинком, придбаним у період зареєстрованого шлюбу, але платити за комунальні послуги відмовляється. У зв`язку з викладеним виникла необхідність у визнанні спільної сумісної власності на нерухоме майно, поділ рухомого майна, стягнення плати за комунальні послуги та поділ зобов`язань за договорами споживчого кредиту. 11.01.2023 до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] щодо уточнення прохальної частини. Відповідач своїм правом на надання відзиву на заявлений позов не скористався та відзиву не надав. Однак, представником відповідача подано до суду додаткові пояснення по справі, якими просить у задоволенні позову заявленого до довірительки відмовити повністю. Представником АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк" А.В. Баклан надано до суду пояснення щодо заявленого позову, якими представник не заперечує щодо їх задоволення. Представником АТ "СЕНС БАНК" М.З. Матвійчуком надано до суду заява, якою в задоволенні позову в частині позовних вимог, що стосуються кредитного договору № 500847805 від 21.07.2021 відмовити в повному обсязі. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі Позивачем подано зазначений позов до Рокитнянського районного суду Київської області 24.01.2022. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 14.02.2022 було відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.09.2022 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 14.03.2023 замінено найменування третьої особи у цивільній справі з Акціонерного товариства "Альфа-Банк" та Акціонерне товариства "СЕНС БАНК". Ухвалою суду від 27.12.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Жуйкова В.С. про повернення до підготовчого судового засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк", АТ "СЕНС БАНК", про визнання сумісної власності на нерухоме майно, поділ рухомого майна, стягнення плати за комунальні послуги та поділ зобов`язань за договорами споживчого кредиту. У судове засідання призначене на 27.12.2023 прибув позивач [PERSON] та його представник [PERSON] . Сторона позивача заявлений позов підтримала у повному обсязі та просить суд задовольнити його. Сторона відповідача у судове засідання не прибула. Натомість, від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача. Представник [PERSON] вказала щодо задоволення позовних вимог заперечують у повному обсязі, оскільки вважають, що позовні вимоги не доведені належними доказами. Третьою особою АТ "СЕНС БАНК" свого представника у судове засідання не направлено. Натомість, надійшло клопотання від представника банку Матвійчука М.З. щодо розгляду справи у відсутності представника. Третьою особою АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк" свого представника у судове засідання не направлено, про причини неявки якого суд не повідомлено. За таких обставин суд розглядає справу у відсутності сторін та, відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин Дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що з 14.11.2008 сторони перебували у зареєстрваному шлюбі, який розірвано рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 28.05.2021. Від шлюбу позивач та відповідачка мають трьох дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Під час шлюбу відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2010 зареєстровано в реєстрі за № 1206, було куплено житловий будинок 1964 року забудови з усіма господарськими та побутовими спорудами, за адресою: [ADDRESS] . З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26282053 від 01.06.2010 встановлено, що вище вказаний житловий будинок належить на праві власності відповідачеві [PERSON] . В ході судового розгялду справи позивачем пояснено, що спірний житловий будинок придбаний під час шлюбу та зареєстрований за відповідачам знесено, натомість збудований новий будинок на який правовстановлюючі документи не виготовлено. Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,10000 га, кадастровий номер 3223755100:01:065:0047. З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.09.2023 встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223755100:01:065:0047, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Під час перебування у шлюбі 14.08.2020 між позивачем та Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» було укладено договір про споживчий кредит № 133_0893 у розмірі 100 000 грн. на строк 60 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 13.08.2025, якщо інший строк або термін не буде встановлено згідно з умовами цього договору. Згідно з п.3.3.3 Кредитного договору позивач мав здійснювати погашення кредиту у розмірі 1066,67 грн. щомісяця та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основного боргу, до 5 числа кожного місяця починаючи з вересня 2020 року. Відповідно до п. 5.3.13 Кредитного договору на момент його укладення позичальник засвідчив, що він одружений, що договір укладено в інтересах сім`ї позичальника і що кошти будуть використані на її потреби, що дружина позичальника згодна з укладенням цього договору, з договором ознайомлена та ніяких заперечень чи зауважень щодо змісту договору не має. Загальна сума заборгованості станом на 24.05.2021 складала 107050,30 грн. Під час перебування у шлюбі 28.11.2016 між позивачем та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено договір про споживчий кредит. В зв`язку з тим, що заборгованість за вказаним кредитом вчасно не було погашено, 26.05.2020 між позивачем та «Альфа-Банком» з метою погашення вказаної заборгованості було укладено наступний кредитний договір на суму 74 954,99 грн. Заборгованість за цим кредитом було сплачено частково та станом на 26.07.2021 коли шлюб вже було розірвано, заборгованість складала 64 798,68 грн. Для врегулювання питання про погашення заборгованості за цим кредитом між позивачем та «Альфа-Банком» 26.07.2021 було укладено новий кредитний договір № 500847805, в якому було суттєво зменшено відсоткову ставку порівняно з попереднім договором з 39,9% до 23%. Дата повернення кредиту - 27 липня 2024 року Для погашення заборгованості за цим кредитом позивач сплатив 26.08.2021 - 2600,00 грн, 27.09.2021 - 2600,00 грн., 08.11.2021 - 1600 грн.. 09.11.2021 - 1000,00 грн., 22.12.2021 - 500 грн, 30.12.2021 - 500 грн., 14.01.2022 - 500 грн. Вказане підтверджується копіями квитанцій, що долучені до матеріалів справи. За користування комунальними послугами у спірному домоволодінні виникла забогованість, зокрема: за розподіл (доставку) природного газу - 2 075,67 грн., що підтверджується рахунком РГК «Київоблгаз» від 06 серпня 2021 року; за електричну енергію - 7 506,83 грн., що підтверджується квитанцією ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» від 30.09.2021; за водопостачання - 5718,80 грн., що підтверджується квитанцією на оплату послуг № 24805 за вересень 2021 року КП «Рокитне водоканал», а всього - 16209,06 грн. Позивач вказує, що за час перебування у шлюбі було придбано наступне цінне рухоме майно: комод - 3 шт., ліжка дитячі - 2 шт., меблі дитячі - 2 шт., диван - 2 шт., ліжко - 1 шт., пилосос LG - 1 шт., ваги ВOSСН - 1 шт., обігрівач «ТЕРМО ПЛАЗА» - 1 шт., плита електрична - 1 шт., шафа духова електрична - 1 шт., набір столового посуду «МАЕСТРО» - 1шт., комин електричний - 1 шт., піч мікрохвильова - 1 шт., ноутбук «LENOVO G» - 1шт., машина пральна «WHIRLPOOL» -1 шт., телевізор плазмовий «SAMSUNG» -1 шт., холодильник «SAMSUNG» -1 шт., колонки для відтворення звуку - 1 комплект, газонокосарка - 1 шт., соковижималка - 1 шт. Загальна вартість спільного рухомого майна на час подання позову позивач оцінює у 86 900 грн. Які як вказує позивач були вивезені з будинку відповідачкою. 04.01.2023 представником відповідача [PERSON] надано до суду додаткові пояснення по справі, якими просить у задоволенні позову заявленого до довірительки відмовити повністю. Пояснюючи наступним, що оскільки відповідачка була змушена виїхати з дітьми на інше місце проживання, їм необхідно було облаштувати своє нове житло найнеобхіднішими речами, тому було вивезено з дому речі, які купувались для забезпечення дітей належними умовами проживання, тобто це фактично дитяче майно. Крім того, крім вказаних позивачем побутох речей є і інші речі, які залишились в будинку та якими позивач фактично користується сам. Щодо поділу суми сплаченого ним боргу за комунальні платежі у рівних частинах та стягнення із [PERSON] коштів у розмірі 8 104,53 грн., зазначає, що на підтвердження своїх слів [PERSON] додає квитанції за ЖКГ послуги, однак вони не підтверджують його слова про повну сплату за отримані ним послуги, відтак, деякі з цих квитанцій прямо зазначають наявність боргу. Незважаючи на те, що у будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та троє їхніх неповнолітніх дітей, фактично ж там проживає сам позивач, який і користується усіма цими послугами, плата за які нараховується йому на пільгових умовах, які були призначені відповідачці як особі з інвалідністю II групи, що підтверджується копією довідки МСЕК серія КИО-1 №333397. Отже пільгами щодо сплати комунальних послуг користувалась не конкретно [PERSON] , якій ці пільги були надані державою, а [PERSON] , тому вважає вимоги в цій частині є безпідставними. Щодо поділу між позивачем та відповідачкою кредитних зобов`язань за договорами споживчого кредиту,зазначає, що в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У Постанові від 07.10.2020 року у справі № 752/7501/18, Верховний Суд вказав, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). [PERSON] окрім власних свідчень не надав жодного доказу, яке має юридичне значення, яке б підтвердило той факт, що кошти, отримані ним в результаті укладення договорів споживчих кредитів були взяті та використовувались в інтересах сім`ї. В матеріалах справи відсутня також згода [PERSON] на укладення зазначених позивачем договорів споживчого кредиту, що є підставою вважати їх укладеними у власних інтересах, а не в інтересах сім`ї. [PERSON] не є поручителем за кредитним договором, тому ні банк, ні будь-хто інший не має права вимагати від неї сплати кредиту, в тому числі і не може примусово вилучити її майно. 01.07.2022 представником АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Головного управління по м. Києву та Київській області АТ "Ощадбанк" А.В. Баклан надано до суду пояснення щодо заявленого позову. В яких предстаник зазначає, що станом на 28.06.2022 у зв`язку з частковим погашенням суми основного боргу заборгованість позивача перед банком за договором про споживчий кредит № 133_0893 від 14.08.2020 складає 106 579,65 грн. Щодо поділу зобов`язань у рівних частинах за вказаним договором між [PERSON] та [PERSON] представник не заперечує щодо їх задоволення. 13.02.2023 представником АТ "СЕНС БАНК" М.З. Матвійчуком надано до суду заява, якою в задоволенні позову в частині позовних вимог, що стосуються кредитного договору № 500847805 від 21.07.2021 відмовити в повному обсязі. Обгрунтувавши свою позицію тим, що згідно умов договору за користування кредитними коштами передбачено нарахування відсотків, неустойки, можливих комісій, тощо, сума яких щоденно змінюється, а тому в кредитне зобов`язання окрім суми кредиту входять і інші суми нарахувань. Тож зазначення в позовній заяві про поділ зобов`язань що випливають по сплаті тільки тіла кредиту не є коректним. Крім того, позивачем не доведено, що отримані в кредит кошти було використано в інтересах сім`ї, або за них було придбано майно яке було використано в інтересах сім`ї, або ж придбане за кредитні кошти майно заявлено до поділу у цій справі. Кредит було укладено хоч і для погашення іншого кредиту, однак вже після розірвання шлюбу, а тому такі витрати не можуть вважатись такими що понесені в інтересах сім`ї. Між сторонами неодноразово вживалися заходи щодо укладення мирової угоди про врегулювання спору у справі, однак згоди щодо умов угоди між учасниками справи не досягнуто. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Виходячи з положення статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені судом обставини справи на підставі наявних у ній доказів та позицій сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Висновки суду Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2010 зареєстровано в реєстрі за № 1206, було куплено спірний житловий будинок 1964 року забудови з усіма господарськими та побутовими спорудами, за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,10000 га, кадастровий номер 3223755100:01:065:0047, яка теж належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON] . Разом з тим, під час судовго розгляду справи позивачем вказано, що спірний житловий будинок знесений та його місці збудований новий будинок на який відсутні будь-які архітектурні та правовстановлюючі документи. Відтак, суд не має можливості визнати спільною сумісною власністю спірний будинок та визнати за сторонами право власності по 1/2 частині його, через фізичну відсутність будинку з його архітектурними характеристиками як предмету позову. Щодо поділу спірної земельної ділянки площею 0,10000 га, з кадастровий номер 3223755100:01:065:0047, суд керується ч. 2 ст. 120 ЗК України де визначено, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. При вчиненні правочину, який передбачає перехід права власності на частку у праві спільної власності на такий об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Відповідно до ч. 16 ст. 120 ЗК України предметом правочину, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва або частку у праві спільної власності на такий об`єкт), який розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), що перебуває у власності відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, повинна бути також така земельна ділянка (або частка у праві спільної власності на неї). Істотною умовою договору, який передбачає такий перехід права власності, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача до набувача такого об`єкта (частки у праві спільної власності на неї). З вказаних підстав земельна ділянка площею 0,10000 га, з кадастровим номером 3223755100:01:065:0047, не може бути визнана спільною сумісною власністю сторін з виділенням по 1/2 частці сторонам, так як її доля вирішується одночасно з долею нерухомого об`єкту, який на ній розташований. Під час перебування сторін у шлюбі позивачем було укладено кредитний договір з АТ "Державний ощадний банк України" № 133_0893 від 14.08.2020 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» від 28.11.2016. Для врегулювання питання про погашення заборгованості за останнім кредитом між позивачем та «Альфа-Банком» 26.07.2021 було укладено новий кредитний договір № 500847805. Так, згідно з ч. 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Натомість, позивачем та матеріалами справи не доведено, що отримані в кредит кошти було використано в інтересах сім`ї, або за них було придбано майно яке було використано в інтересах сім`ї, або ж придбане за кредитні кошти майно заявлено до поділу у цій справі. Більше, того кредитний договір між позивачем та «Альфа-Банком» від 26.07.2021 № 500847805 хоч було укладено для погашення попереднього кредиту, однак вже після розірвання шлюбу, а тому такі витрати не можуть вважатись такими що понесені в інтересах сім`ї. Щодо позовної вимоги про стягнення частини заборгованості за користування житлово-комунальними послугами, яка виникли під час перебування сторін у шлюбі та після його розірвання, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не доведено склад осіб, які проживали у будинку за адресою: [ADDRESS] , та користувалися житлово-комунальними послугами, що спричинило до виникнення забогованості, тому вимога не підлягає задоволенню. Суд також дійшов висновку, що позовна вимога щодо поділу рухомого побутового майна не може бути задоволена, так як позивач у позовній заяві вказав, що оригіли квитанцій на придбання побутових товарів знаходяться у нього, але такі докази до матеріалів справи стороною позивача так і не були долучені, що позбавило суд можливості встановити коли побутові товари були придбані та ким. Враховуючи викладене, у задоволенні позову про визнання сумісної власності на нерухоме майно, поділ рухомого майна, стягнення плати за комунальні послуги та поділ зобов`язань за договорами споживчого кредиту, слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесені позивачем по справі судові витрати по сплаті судового збору у зв`язку з відмовою у позові у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed