Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ «КБ «Приватбанк»), в якому просить зобов`язати відповідача відновити залишок коштів на рахунку № [NUMBER] за кредитною картою «Універсальна» до того стану, в якому він був перед виконанням незаконних фінансових операцій 02.06.2022 року; стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 3 110,04 грн., списані у якості автоматичного списання з карткових рахунків № [NUMBER] та № [NUMBER] , та стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вона є клієнтом АТ КБ «Приватбанк» та має платіжну картку «Універсальна» № [NUMBER] на підставі договору банківського обслуговування № SAMNDS0000013177371 від 20.04.2007 року. 02.06.2022 року в мобільному додатку «Приват24» вона виявила, що о 07 год. 29 хв. 17 сек. за її картковим рахунком № [NUMBER] була здійснена операція щодо списання кредитних коштів в якості оплати за одяг в терміналі, розташованому за адресою: Свонсі, Велика Британія, у розмірі 61 862,75 грн., що у валюті транзакції еквівалентно 1 500,00 фунтів стерлінгів. Вказує, що вона як користувач кредитної картки «Універсальна», який має право розпоряджатися коштами у межах кредитного ліміту, жодних дій для ініціювання вказаної платіжної операції не вчиняла, а також не надавала розпоряджень для вчинення зазначеної операції відповідачу. Зазначає, що після виявлення факту списання коштів у розмірі 61 862,75 грн. вона зателефонувала на номер гарячої лінії для клієнтів АТ КБ «Приватбанк» та о 09 год. 41 хв. представником банку було створено заявку за № 1984666 на повернення списаних коштів. Крім того, 02.06.2022 року позивач звернулася із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів про викрадення невідомою особою належної їй банківської картки та грошових коштів у розмірі 61 862,75 грн., що підтверджується талоном-повідомленням Косівського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області № 34. Вказує, що за результатами розгляду заявки за № 1984666 на повернення списаних коштів, банк повідомив [PERSON] про неможливість повернення коштів, посилаючись на те, що 02.06.2022 року з платіжної картки позивача за допомогою правильно введеного ПІН-коду картки були списані грошові кошти, а банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІН-коду або нанесених на картці даних. Крім того, зазначає, що вона є держателем дебетових карток АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] та № [NUMBER] , які були отримані на підставі Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 13.06.2022 року. Вказує, що протягом червня-серпня 2022 року відповідач без її згоди здійснив автоматичне списання з вказаних карток належних позивачу коштів у загальному розмірі 3 110,04 грн. у рахунок погашення кредиту, якого вона не отримувала, за карткою «Універсальна», а саме: 26.07.2022 року у розмірі 2 948,76 грн. з картки № [NUMBER] ; 26.07.2022 року у розмірі 144,35 грн. та 26.08.2022 року у розмірі 16,93 грн. з картки № [NUMBER] . Вважає, що такі дії відповідача порушують її права як споживача банківських послуг, оскільки розпорядження на списання грошових коштів з картки для виплат на автоматичне погашення кредитної заборгованості банку не надавала, а рішення суду про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором відсутнє. Крім того, позивач зазначає, що такою протиправною поведінкою АТ КБ «Приватбанк» заподіяло їй моральну шкоду, яку остання оцінює в 3 000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст. ст. 23, 1068, 1073 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», ст. ст. 4, 22 Закон України «Про захист прав споживачів» позивач звернулась до суду з указаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2022 року, справу було передано судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Васюченку О.Г. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.10.2022 року позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2022 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.11.2022 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 22.12.2022 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 10.04.2023 року. 10.04.2023 року справу знято зі складу у зв`язку із перебуванням головуючого на лікарняному та судове засідання призначено на 05.06.2023 року. 05.04.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва надійшла заява позивача про проведення судового засідання, призначеного на 10.04.2023 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи «EasyCon», 18.04.2023 року вказану заяву передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2023 року заяву позивача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду залишено без розгляду. 22.05.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва надійшла заява позивача про проведення судового засідання, призначеного на 05.06.2023 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи «EasyCon». 05.06.2023 року справу знято зі складу у зв`язку із перебуванням головуючого на лікарняному та судове засідання призначено на 19.09.2023 року. 05.06.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшов від представника АТ «КБ «Приватбанк» - адвоката Гордієнка В.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, оскільки до моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Вказує, що під час спірної фінансової операції не було зафіксовано зміни логіну в мобільному додатку Приват24, операцію підтверджено за допомогою фінансового номера телефону [NUMBER] , для проведення платежу було використано секретні дані карти CVV check Ok, платіж підтверджено за допомогою 3-D Secure коду, який було відправлено в мобільний додаток Приват24. Ураховуючи те, що всі необхідні дані для здійснення платежу були введені коректно, пройдена ідентифікація та підтверджено спірний платіж чим було створено вимогу до банку перерахувати суму коштів на відповідний рахунок, було створено платіж на суму 1 500,00 фунтів стерлінгів, що еквівалентно 61 862,75 грн. Крім того, після створення і направлення вказаного платежу банк позбавлений можливості будь-яким чином зупинити платіж, про що і було повідомлено позивача. Вважає безпідставними посилання позивача на положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», оскільки оспорюваним переказом є саме міжнародний переказ коштів, а предметом регулювання вказаного Закону є переказ коштів у межах України. Заперечував проти вимоги стягнути з банку на користь позивача грошові кошти у розмірі 3 110,04 грн., оскільки позивач приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг, що дозволяє у подальшому користуватися всіма переліченими банківськими послугами без укладання окремого договору, якими, у тому числі, передбачено, що клієнт доручає банку при настанні термінів платежів здійснювати списання грошей у валюті кредитного ліміту з усіх рахунків клієнта, відкритих в банку у розмірі заборгованості, яка підлягає сплат банку за цим договором (договірне списання коштів). Крім того, АТ КБ «Приватбанк» зауважує, що позивачем не надано будь-яких доказів в обґрунтування розміру заподіяної шкоди, розрахунку такої шкоди та вини відповідача у спричиненні позивачеві такої шкоди. Враховуючи викладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 01.07.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій остання зазначила, що твердження наведені у відзиві є безпідставними, оскільки, на її думку, ризики збитків від здійснення операцій 02.06.2022 року за електронним платіжним засобом користувача перейшли до банку ще до моменту завершення операції щодо списання коштів, ініціатором проведення якої була третя особа. Вважає, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено, що при укладенні договору про надання банківських послуг вона була ознайомлена із запропонованою редакцією Умов та Правил надання банківських послуг з огляду на їх мінливість, тому посилання відповідача на договірне списання коштів не відповідають дійсності. Крім того, неправомірні дії відповідача вплинули на її звичайний уклад життя, завдали негативних емоцій, змусили неодноразово звертатися до банку із відповідними заявами, чим заподіяло їй моральну шкоду. 13.09.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшла заява позивача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.09.2023 року у задоволенні заяви позивача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відмовлено. 19.09.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. 19.09.2023 року справу знято зі складу у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному та судове засідання призначено на 18.12.2023 року. 11.12.2023 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. В судове засідання 18.12.2023 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Так, згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судову повістку про виклик в судове засідання на 18.12.2023 року відповідач одержав 20.11.2023 року. Позивач у заяві від 11.12.2023 року просила розглядати справу за її відсутності. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи, а позивач письмових заявах просила розглядати справу за її відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Суд встановив, що 20.04.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № SAMNDS0000013177371, та позивач є власником картки «Універсальна» № [NUMBER] , яка відкрита в АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як зазначає відповідач і не заперечує позивач, договір № SAMNDS0000013177371 від 20.04.2007 року, укладений між позивачем та відповідачем, є договором приєднання, публічна частина якого - Умови та Правила надання банківських послуг - встановлена банком та розміщена в мережі Інтернет на сайті https://privatbank.ua/terms (далі - Умови та Правила надання банківських послуг). Відповідно до п.п. 2.1.4.12.3, 2.1.4.12.5 Умов та Правил надання банківських послуг, Банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на картці даних. Клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з рахунку третіми особами в разі, якщо його дії або бездіяльність призвели до втрати картки, розголошення ПІНа або іншої інформації, яка дає можливість ініціювати платіжну операцію. 02.06.2022 року відбулася операція щодо списання кредитних коштів з карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] в якості оплати за одяг в терміналі, розташованому за адресою: Свонсі, Велика Британія, у розмірі 61 862,75 грн., що у валюті транзакції еквівалентно 1 500,00 фунтів стерлінгів. Про вказану транзакції [PERSON] повідомила АТ КБ «Приватбанк» 02.06.2022 року за телефоном гарячої лінії 3700. 02.06.2022 року було проведено перевипуск належної [PERSON] картки № [NUMBER] на картку № [NUMBER] . Згідно з копією талону-повідомлення єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення № 34, Косівським РВП ГУ НП в Івано-Франківській області 02.06.2022 року прийнято заяву [PERSON] за № 2266. Листом від 20.07.2022 року АТ КБ «Приватбанк» повідомило [PERSON] про неможливість повернення коштів, оскільки переказ коштів з картки № [NUMBER] можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону та іншої особистої інформації, отже порушень з боку банку не допущено. Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 627, ст. 629 ЦК України). За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України). Як визначено у ч. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом. Згідно ч. 1 ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1092 ЦК України, якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону. Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) визначаються загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. Згідно п. 1.27 ст. 1 Закону, платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до п. 6.3 ст. 6 Закону, порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. У пунктах 32.1, 32.7 ст. 32 Закону визначено, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання. Згідно п. 37.2 ст. 37 Закону, у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Пунктами 1.15, 1.23, 1.24 ст. 1 Закону встановлено, що ініціатор - це особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу; отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі; неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі; переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі; неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; платник - особа, з рахунка якої ініціюється переказ коштів або яка ініціює переказ шляхом подання/формування документа на переказ готівки разом із відповідною сумою коштів; неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів. Системний аналіз п.п. 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 ст. 1 Закону дає підстави для висновку про те, що рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, якщо: ініціатором такого переказу виступила особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник); кошти були списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу. Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг або для отримання коштів у готівковій формі, тобто платіжної картки (п.п. 4 п. 21.1 ст. 21 Закону). Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів, а також порядок здійснення операцій з їх використанням передбачений Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (далі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п. 3 Розділу І Положення, його вимоги поширюються на платіжні організації, учасників платіжних систем, які є суб`єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням електронних платіжних засобів цих платіжних систем та користувачів електронних платіжних засобів (далі - користувач). Так, згідно п. 1 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Відповідно до п. 5 розділу VI Положення, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Пунктами 7, 8 розділу VI Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Отже, після виявлення помилкового або неналежного переказу, користувач зобов`язаний негайно повідомити банк-емітент про такі операції у спосіб, що передбачений договором. У постанові Верховного Суду від 08.02.2018 року в справі № 552/2819/16-ц вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц та від 03.07.2019 року у справі № 537/3312/16-ц. Оцінюючи доводи позову, судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилалася на те, що вищевказану транзакцію 02.06.2022 року вона не здійснювала, електронні платіжні засоби нікому не передавала, інформацію за ними (ПІН-код, CVV, особисті дані) не розголошувала; мобільний телефон, до якого прив`язаний фінансовий номер, та платіжні картки знаходились у неї. Суд встановив факт звернення позивача до банку одразу після виявлення несанкціонованого списання грошових коштів, а також її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача дійсно була відсутня воля на вчинення такого перерахування. Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію. Суд вважає, що АТ КБ «Приватбанк» не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що позивач, як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей по картці, її особового рахунку, акаунту чи мобільного додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію щодо списання грошових коштів з її карткового рахунку 02.06.2022 року на суму 61 862,75 грн., що у валюті транзакції еквівалентно 1 500,00 фунтів стерлінгів. Отже, суд дійшов висновку про безпідставність транзакції, яка була здійснена 02.06.2022 року о 07 год. 29 хв. 17 сек. з платіжної картки [PERSON] «Універсальна» № [NUMBER] на суму 61 862,75 грн., що у валюті транзакції еквівалентно 1 500,00 фунтів стерлінгів, у зв`язку із чим залишок коштів по цьому рахунку підлягає відновленню. За таких обставин, позивач не несе відповідальності за платіжну операцію, здійснену за допомогою її платіжної картки, залишок коштів на картковому рахунку підлягає відновленню до того стану, в якому він перебував перед виконанням операцій, отже, АТ КБ «Приватбанк» має відновити залишок коштів на картковому рахунку платіжної картки [PERSON] № [NUMBER] «Універсальна» до того стану, у якому він був перед виконанням несанкціонованої операції, оскільки не доведено того, що користувач своїми діями сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати вказану платіжну операцію. Позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 3 110,04 грн., списаних у якості автоматичного списання з карткових рахунків № [NUMBER] та № [NUMBER] , задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. 17.02.2020 року позивачем актуалізовано свої анкетні дані та підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Відповідно до п. п. 1.1.3.1.6, 1.1.3.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться на сайті АТ КБ «ПриватБанк» в публічному доступі, Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта (у тому числі який є працівником Банку, який заподіяв йому шкоду) через невиконані зобов`язання перед Банком. Згідно п. п. 2.1.1.3.5 Умов та Правил надання банківських послуг, клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим Договором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків Клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорах Клієнта в розмірах, визначених цими договорами, а також списання грошових коштів Клієнта, у межах сум, що підлягають сплаті банку за зобов`язаннями третіх осіб, де Клієнт є заставодавцем, якщо грошові кошти клієнта, майнові права на які знаходилися в заставі за зобов`язаннями третіх осіб, були зараховані на рахунок клієнта (договірне списання). Як визначено у п. п. 2.1.1.12.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг, у разі виникнення прострочених зобов`язань за Кредитом, Клієнт сплачує Банку відсотки в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. Отже, AT КБ «Приватбанк» правомірно, відповідно до вимог закону та умов договору банківського обслуговування, може здійснювати договірне списання грошових коштів з будь-якого рахунку належного позивачу на погашення існуючої кредитної заборгованості. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачем неправомірно були списані грошові кошти з її рахунків. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 3 110,04 грн., є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно ч. ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. В силу положень п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальним правилом моральну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала, за наявності її вини. Аналогічного підходу дотримується і Верховний Суд, що знайшло своє відображення у його постанові від 19.09.2019 року у справі № 335/10080/15-ц (провадження № 61-10703св18). Крім того, у постанові від 23.09.2019 року у справі № 638/10448/14-ц (провадження № 61-23506св18) Верховний Суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як визначено у ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене кореспондується зі ст. 81 ЦПК України. Позивачем не обґрунтовано належними доказами, що їй було завдано моральну шкоду, не доведено, що моральна шкода була завдана саме протиправними діями відповідача, а також, що наявний причинно-наслідковий зв`язок між такою шкодою і протиправними діяннями АТ «ПриватБанк». За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Отже, позов підлягає частковому задоволенню. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову стягується з відповідача в дохід держави. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то в дохід держави за рахунок відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial