Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

16 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Акціонерного товариства «Кредобанк», в якому просить стягнути на свою користь солідарно з [PERSON] та [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором № CL-290386 від 29.09.2020 у розмірі 427 015,41 гривні; судовий збір у розмірі 6 405,23 гривень; витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 42 701,541 гривень. За результатами автоматизованого розподілу справа буда передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 30 травня 2022 року позовну заяву Акціонерного товариства «Кредобанк» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 19 грудня 2022 року через канцелярію суду від [PERSON] та [PERSON] надійшли відзиви на позовну заяву. Останній у відзиві просить розглядати справу виключно за його участі у всіх засіданнях. Повідомив, що отримав матеріали позовної заяви на електронну адресу лише 28 листопада 2022 року , однак у зв`язку із відсутністю електроенергії в місті Одеса був тривалий час позбавлений можливості дослідити належно матеріали та надати свої заперечення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 грудня 2022 року, було здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в загальне позовне провадження. Підготовче судове засідання було призначено на 09.02.2023 року. 06 січня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла відповідь на відзив, у якому позивач просить задовольнити позовну заяву у повному обсязі. 25 січня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло заперечення на відповідь на відзив від [PERSON] , у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Також, 25 січня 2023 року Приморського районного суду м. Одеси надійшло заперечення на відповідь на відзив від [PERSON] , у якій відповідачка просить відмовити у задоволенні позовну по відношенню до неї. 08 лютого 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли письмові пояснення від представника АТ «КРЕДОБАНК», у якому він просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Підготовче судове засідання, призначене на 09.02.2023 року було відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи на 16.03.2023 року, та в подальшому також відкладено на 16.05.2023. У підготовче судове засідання, що відбулося 16.05.2023 року з`явився представник позивача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито, призначено справу до судового розгляду на 26 червня 2023 року. Судове засідання, призначене на 26.06.2023 року було відкладено на 23.08.2023 року у зв`язку з неявкою відповідачів та їх неналежним сповіщенням. Судове засідання, призначене на 23.08.2023 року було відкладено на 05.10.2023 року, пізніше на 31.10.2023 року, 21.11.2023 року. 17 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшли додаткові пояснення від [PERSON] , у якій вона просить відмовити у задоволенні позовної заяви відносно неї. Судове засідання, призначене на 21.11.2023 року було відкладено на 18.12.2023 року. 14 грудня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання, у якому він просить здійснити розгляд справи, призначениий на 18.12.2023 року без участі позивача та його представника. У судове засідання, що відбулося 18.12.2023 року, учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Будь яких інших заяв або клопотань не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 28 вересня 2020 року [PERSON] звернувся з анкетою-заявою №CL-290386 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, та де вказано, що бажана сума кредиту становить 500\~000,00 гривень, сума щомісячного платежу 17\~745,15 гривень. Зазначена анкета-заява підписана виключно [PERSON] (а.с.17). 29 вересня 2020 року [PERSON] звернувся з анкетою-заявою №CL-290386 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, та де вказано, що бажана сума кредиту становить 500\~000,00 гривень, сума щомісячного платежу 11\~977,30 гривень, при цьому, зазначена анкета підписана як [PERSON] так і [PERSON] (а.с.82). 29 вересня 2020 року між АТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] було відписано кредитний договір №CL-290386, за яким АТ «КРЕДОБАНК» передав [PERSON] у користування грошову суму у розмірі 337\~480,99 гривень, а той в свою чергу зобов`язався їх повернути у строк до 26 вересня 2025 року. У п.4.1. договору вказано, що за користування кредитом Позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 35% річних (а.с.14). Сам кредитний договір підписаний виключно [PERSON] . При цьому, сума щомісячного платежу, що у ньому зазначена становить 12\~078,00 гривень. У постанові КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18 зазначено, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно постанови КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18, банківська виписка з особового рахунку клієнта банку може слугувати документом, який підтверджує проведення банком касових операцій, за умови зазначення в ній інформації про проведення банком таких операцій, сум і дат операцій та заповнення обов`язкових реквізитів. Факт надання АТ «КРЕДОБАНК» у користування [PERSON] грошових коштів підтверджується рухом коштів по рахунку з 29.09.2020 року по 14.01.2022 року (а.с.9), меморіальним ордером №52106363 від 29.09.2020 року на суму 120\~399,28 гривень (а.с.6); меморіальним ордером №5106366 від 29.09.2020 року на суму 195\~648,71 гривень (а.с.7); меморіальним ордером №52106370 від 29.09.2020 року на суму 21\~433,00 гривень (а.с.8). Банком надана копія розрахунку заборгованості за договором кредиту №CL-290386 від 29.09.2020 року, де вказано на те, що станом на 14.01.2022 року, загальна сума заборгованості становить 427\~015,41 гривня, та складається, зокрема, з: - суми заборгованості за кредитом 328\~717,98 гривень; - суми заборгованості за відсотками 98\~297,43 гривні (а.с.5). Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Ч.2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч.2 ст.1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки Як вбачається з матеріалів справи, відповідач своєчасно не повернув банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Доказів належності виконання відповідачем свого зобов`язання перед АТ «КРЕДОБАНК» суду не було надано. Щодо підпису [PERSON] в анкеті-заяві №CL-290386 фізичної особи на отримання готівкового кредиту від 29.09.2020 року суд зазначає наступне. Так, матеріали суду містять дві анкети-заяви №CL-290386 фізичної особи на отримання готівкового кредиту. Одна з них датована 28.09.2020 року, яка не підписана [PERSON] , та де визначена сума щомісячного платежу у розмірі 17\~745,15 гривень, а інша 29.09.2020 року, де міститься підпис [PERSON] , та де визначена сума платежу у розмірі 11\~977,30 гривень, що не заперечує позивач у поясненнях по справі (а.с.102). Проте, у кредитному договорі №CL-290386, що був підписаний виключно [PERSON] , щомісячний платіж становить 12\~078,00 гривень. Тобто, дані, які містяться в анкетах-заявах від 28.09.2020 та від 29.09.2020 року різняться між собою. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 79 ЦПК України вказано, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові КЦС ВС від 23.11.2023 у справі № 201/5323/20 вказав, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. В той же час, суд зазначає, що у постанові КЦС ВС від 30 червня 2021 року у справі № 462/2662/20 зазначено, приписи статті 65 СК регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК). Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Тому, суд дійшов до висновку про те, що наявність згоди [PERSON] є не обов`язковою для укладання кредитного договору, договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Щодо солідарності зобов`язання суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст. 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Презумпція спільних інтересів передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередню участь в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: - договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; - майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1 ст.68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Тобто, судова практика чітко виділила два критерії, які повинні буди застосовані для того, аби визначення того, чи є ті чи інші майнові об`єктом спільною власністю. Так, дійсно, на момент укладання кредитного договору [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією паспорту [PERSON] (а.с.33-34). В той же час, зі змісту кредитного договору №CL-290386 від 29.09.2020 року вбачається, що цілями укладання кредитного договору є: - поточні потреби у розмірі 21\~433 гривень; - на погашення кредитного договору БПК_1345957 від 04.04.2018 року у розмірі 120\~399,28 гривень; - на погашення кредитного договору CL_259572 від 31.01.2020 року у розмірі 195\~648,71 гривня (а.с.14). У відзиві на позовну заяві [PERSON] вказує на те, що гроші він брав не для сімейних потреб, а для особистих потреб, вказує на те, що дружина не була проінформована про кредитний договір, а гроші були витрачені на особисті справию, а не її або ж наші. [PERSON] у відзиві вказує на те, що даний кредитний договір був підписаний без її згоди, а гроші були витрачені не в інтересах сім`ї. Враховуючи зазначене, суд дійшов до висновку про те, що грошові кошти, отримані за кредитним договором №CL-290386 від 29.09.2020 не є об`єктом спільної власності подружжя, оскільки, на думку суду, він не був укладений ні в інтересах сім`ї (що підтверджується визначеною у договорі ціллю кредиту) ні використаний в інтересах сім`ї (позичальник заперечує використання грошових коштів в інтересах сім`ї), а тому, в даному випадку відсутній солідарний обов`язок для виконання зобов`язання за кредитним договором №CL-290386 від 29.09.2020 року. Щодо посилання відповідача на строки надсилання досудової вимоги, то суд не бере зазначене до уваги, оскільки, чинним законодавством не передбачено обов`язок звертатися із досудовою вимогою у разі невиконання кредитного договору. При цьому, звернення з такою вимогою та обрання способу звернення це право позивача. Щодо терміну зберігання, який становив 14 днів замість, як вважає відповідач належних 30, що передбачено п.п.6.9., 6.10., то суд зазначає про те, що [PERSON] не вірно трактує положення договору, оскільки п. 6.10. договору встановлює виключно 30-ти денний строк для усунення порушень договору, але аж ніяк не термін зберігання. Щодо вимоги позивача про стягнення суми сплаченого судового збору суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 6\~405,23 гривень. Згідно платіжного доручення №3697010 від 20 січня 2022 року, АТ «КРЕДОБАНК» сплатив 6\~405,23 гривень в якості судового збору (а.с.4). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, на думку суду, пропорційною розміру задоволених позовних вимог підлягатиме стягненню сума судового збору у розмірі 6 405,23 гривень. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас представник позивача не надав суду, будь яких інших доказів, що підтверджували б витрати на професійну правничу допомогу, зокрема: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, або ж квитанції про оплату витрат на професійну правничу допомогу. На підстав і вище викладеного суд вважає що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial