Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання за період з 12.03.2017 по 23.07.2021 у розмірі 7472,27 дол.США та вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що сторони перебували у договірних відносинах. Судовими рішенням установлено переплату позивачем банку грошових коштів на суму 57034,26 дол.США. У зв`язку із цим, звернулась до банку із вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів, однак такий лист залишився без задоволення. Відтак, позивач звернулась за захистом свого порушена права до суду та безпідставно отримані кошти були стягнуті у судовому порядку. Окрім цього, рішенням суду було установлено, що строк повернення безпідставно отриманих коштів настав 14.02.2017, а відтак і не виконання грошового зобов`язання. Отже, позивач звернулась до суду у межах строку позовної давності із даним позовом про стягнення трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання у відповідності до ст. 625 ЦК України. Просить позов задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання розподілу судових витрат. Відповідачем подано до суду відзив на позов. Наводить аргументи про те, що поведінка позивача є недобросовісною щодо укладеного між сторонами кредитного договору, адже вчинила дії з уникнення виконання зобов`язань за таким договором. Попри те, судовим рішенням від 22.03.2021 №758/1736/19 стягнуто надмірно сплачені кошти у сумі 57034,26 дол.США. Видано виконавчі документи, які пред`явлено до примусового виконання. Обов`язок виконання повернення надмірно сплачених коштів виник у банку з моменту набрання законної сили рішення суду від у справі №758/1736/19 та таке рішення виконано банком 23 липня 2023 року. Окрім цього, просить застосувати строк позовної давності, адже з позовом позивач звернувся до суду у жовтні 2023 року, тобто через шість років від дати з`явлення позивачем вимоги про повернення надмірно сплачених коштів. У зв`язку із наведеним просить у позові відмовити. Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Наводить пояснення про те, що у відповідності до ст. 625 ЦК України у позивача виникло право на стягнення трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання та таке можливе до фактичного виконання зобов`язання. Разом із тим, 12.03.2020 на території України оголошено карантин та строки позовної давності продовжено на термін його дії, а відтак строки позовної давності не пропущено. Окрім цього, зазначає, що недобросовісною є поведінка саме відповідача а не позивача, що підтверджено численними судовими рішеннями. Просить позов задовольнити. 27 жовтня 2023 року ухвалою судді залишено позовну заяву без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали. 31 жовтня 2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін у справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просить такі задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав викладених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 22 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (банк) та [PERSON] (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 11120993000. Банк надав позичальнику кредит у формі поновлювальної кредитної лінії у розмірі 80000,00 дол.США, строком до 22.02.2017, зі сплатою процентів та інших платежів відповідно до умов договору /а.с. 10/. 22 березня 2021 року рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/1736/19 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Укрсиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] про стягнення надміру сплачених коштів та визнання припиненими зобов`язання, установлено наступні обставини. 16 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11120993000 від 22 лютого 2007 року, за якою сторонами було досягнуто домовленості щодо зміни суми ліміту поновлювальної кредитної лінії до 96 500 доларів США, що дорівнює еквіваленту 487 325 гривень 00 копійок за курсом Національного банку України на день укладання цього договору. На виконання умов кредитного договору № 11120993000 від 22 лютого 2007 року [PERSON] було отримано грошові кошти в сумі 56000 доларів США у межах поновлювальної кредитної лінії та у вигляді двох траншів, про що свідчать заява про видачу готівки № 40 на суму 21 тис. доларів США та заява про видачу готівки № 11 на суму 35 тис. доларів США/ Зазначені кошти разом із відсотками були повністю сплачені позивачем на користь відповідача, що підтверджується відповідними квитанціями. Крім того, відповідно до зазначених квитанцій у позивача утворилась переплата між фактично отриманими та повернутими коштами у розмірі 57034,26 долари США. 24.01.2017 року позивач було направлено на адресу відповідача вимогу щодо повернення надміру сплачених коштів у розмірі 58868,69 доларів США протягом 7 робочих днів з моменту отримання вимоги, яку відповідач отримав 02.02.2017 року, що підтверджується матеріалами справи. Протягом 7 робочих днів відповідач надміру сплачені кошти не повернув, чим порушив права [PERSON] , яка з 14.02.2017 отримала право на звернення до суду в позовом про стягнення надміру сплачених коштів. Рішення суду від 22 березня 2021 року у справі № 758/1736/19, залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року. Судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишено без змін постановою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року. Відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішенням не підлягають доказуванню, а також не можуть бути спростовані про розгляді іншої справи. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили. Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів". Таким чином, судовим рішення у справі № 758/1736/19 установлено кінцеву дату повернення безпідставно отриманих коштів, а саме 14.02.2017, однак у добровільному порядку кошти не були повернуті, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Згідно зі ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року (справа № 758/10156/17) наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом. Згідно з чинним законодавством, у разі отримання позики іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином, як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Враховуючи наведене вище та у відповідності до частини другої статті 625 ЦК, суд прийцшов до переконання про те, що три проценти річних підлягають до стягнення, виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання 57034,26 дол.США, за період, заявлений позивачем, тобто з 12 березня 2017 року по 23 липня 2021 року та становлять у розмірі 7472,27 дол. США (57034,26 дол. США*3*1595:365:100%). Будь-яких зауважень, заперечень щодо поданого розрахунку відповідачем не подано, такий є чинним, а відтак перевіривши його, суд прийшов до переконання про те, що суму 3% річних обчислено правильно. Окрім цього, відповідач наводить аргументи про те, що зобов`язання щодо повернення коштів у банку виникла з моменту набрання судовим рішенням у справі № 758/1736/19 законної сили. Також з його примусового виконання було відкрито виконавче провадження № 66115600 від 16.07.2021, та банком сплачено кошти за рішенням суду від 14.07.2021 № 758/1736/19, у зв`язку із чим 23 липня 2021 року закінчено виконавче провадження /а.с. 162-163/. Усі ці обставини свідчать про те, що відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Попри те, такі доводи відповідача суд оцінює критично, адже положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовують не з моменту набрання судовим рішення законної сили у справі № 758/1736/19 щодо повернення надміру сплачених коштів, а з моменту коли банк повинен був сплатити грошові кошти, але внаслідок неправомірної поведінки у позадоговірних грошових зобов`язаннях не сплатив їх, тобто з 14.02.2017, що установлено судовим рішенням у справі № 758/1736/19. Відповідач наводить аргументи про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, адже з позовною заявою звернувся до суду у жовтні 2023 року, а три проценти річних у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України просить за період з 12.03.2017 по 23.07.2021, а відтак позивач пропустив трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України). Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено в подальшому на всій території України згідно з постанов Кабінету міністрів України. Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Окрім цього, відповідно до п. 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, суд прийшов до переконання про те, що строк позовної давності продовжувався на строк дії карантину, який відмінено з 01.07.2023 та на строк дії воєнного стану, який розпочався із 24.02.2023. Позивач звернувся до суду із позовом у жовтні 2023 року, тобто під час дії воєнного стану в Україні, а період за який позивач нараховує три проценти річних у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України охоплюється дією карантину, тобто з 12.03.2017 (початок трирічного строку). Відтак, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки на час подання позовної заяви у жовтні 2023 року такий строк був продовжений вищевказаними нормативно-правовими актами, а відтак у заяві представника відповідача про застосування строку позовної давності слід відмовити. Інші доводи сторони відповідача, які наведені у відзиві на позов та позивача, які наведені у відповіді на відзив щодо недобросовісності сторін кредитного договору, суд не бере до уваги, адже такі не стосуються предмету доказування. У зв`язку із неведеним, суд прийшов до висновку про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути три проценти річних за період з 12 березня 2017 року по 23.07.2021 у розмірі 7472,27 дол.США, а позов підлягає до задоволення повністю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 2730,00 грн, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 2730,00 грн.

Outcome: approved