Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним попереднього договору оренди земельної ділянки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 04 листопада 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір оренди земельної ділянки площею 5,0 га. За умовами пункту 1 договору сторони зобов`язувалися у майбутньому належним чином оформити договір оренди земельної ділянки площею 5,0 га, кадастровий номер 322485800:03:003:5070, яка розташована в с. Петрівське Києво-Святошинського району Київської області. Для забезпечення виконання зобов`язань за цим договором орендар передав, а орендодавець отримав 40 000,00 грн в якості оплати наступних років оренди земельної ділянки. В момент розрахунків за основним договором вказана сума мала бути зарахована за перший рік користування земельною ділянкою. Згідно з пунктом 10 попереднього договору сторони зобов`язувалися укласти основний договір не пізніше 31 грудня 2013 року. Позивач наголошує на тому, що зобов`язання за основним договором, укладеним 04 листопада 2013 року, припинилися в зв`язку з відмовою [PERSON] сплатити 40 000,00 грн [PERSON] . Основний договір не був укладений внаслідок бездіяльності відповідача. Позивач зауважує, що земельна ділянка була надана йому у постійне користування, натомість у договорі було зазначено, що ділянка належить йому на праві власності, що свідчить про наявність технічної помилки у тексті договору. Також позивач додає, що земельна ділянка надавалася йому для ведення особистого селянського господарства ФГ «Світанок-ІІІ», членами якого є [PERSON] та [PERSON] . Позивач зауважує, що оскільки вищим органом господарства є його збори, то він не мав повноважень укладати попередній договір оренди земельної ділянки площею 5,0 га. На підставі цього вважає, що спірний правочин є недійсним, оскільки винений позивачем з перевищенням повноважень та не погоджений загальними зборами учасників господарства. Також позивач зазначає, що [PERSON] належала земельна ділянка з кадастровим номером 322485800:03:003:5110 на праві приватної власності з 02 березня 2015 року; [PERSON] - земельна ділянка з кадастровим номером 322485800:03:003:5109 з 02 березня 2015 року, а [PERSON] земельна ділянка з кадастровим номером 322485800:03:003:5111 з 20 листопада 2015 року. Крім того, позивач вважає, що договір має ознаки підробки, оскільки зміст окремих його положень у примірнику, який є у відповідача, не відповідає змісту умов договору, копія якого наявна у позивача. Також підпис у примірнику позивача відрізняється від підпису у примірнику відповідача. Позивач вважає, що вищевказані обставини підтверджують відсутність волевиявлення з боку позивача до укладання договору. З огляду на вищенаведене позивач просить суд: 1.визнати недійсним попередній договір оренди земельної ділянки від 04 листопада 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 2.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 серпня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. У вересні 2022 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсним попереднього договору оренди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним попереднього договору оренди земельної ділянки внаслідок ряду порушень, допущених при його укладенні, в зв`язку з чим [PERSON] вважає за необхідне звернутися з зустрічним позовом. [PERSON] вказує на те, що 04 листопада 2013 року між ними був укладений попередній договір оренди земельної ділянки. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за цим договором [PERSON] сплатив на користь [PERSON] грошові кошти на суму 4 000 000,00 грн. Кошти станом на час виникнення цих правовідносин [PERSON] не повернуті, основний договір не укладений. В п. 3 попереднього договору вказано, що мова йде про те, що сторони домовилися про істотні умови основного договору купівлі-продажу, а не договору оренди земельної ділянки. На момент укладання договору [PERSON] був власником земельної ділянки. [PERSON] вважає, що оспорюваний договір може бути визнаний недійсним, оскільки не спрямований на настання реальних наслідків, а саме на укладання договору оренди земельної ділянки, не відповідає внутрішній волі [PERSON] , оскільки останній не погоджував умови договору в тій редакції, яку надає [PERSON] . На підставі наведеного [PERSON] просить суд визнати недійсним попередній договір оренди земельної ділянки від 04 листопада 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в редакції, наданій [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2022 року прийнято зустрічну позовну заяву до розгляду та об`єднано в одне провадження з позовними вимогами первісного позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним попереднього договору оренди земельної ділянки. У лютому 2023 року суд отримав відзив [PERSON] на зустрічний позов, в якому останній продовжує наполягати на тому, що володів лише правом користування земельною ділянкою. Натомість рішенням органу місцевого самоврядування від 26 грудня 2014 року [PERSON] у власність була виділена земельна ділянка площею 1,67 га, кадастровий номер 3222485800:03:003:5110. Інші члени ФГ «Світанок-ІІІ» [PERSON] та [PERSON] у аналогічний спосіб отримали земельні ділянки площею 1,67 га та 1,66 га (кадастрові номери 3222485800:003:5109 та 3222485800:003:5111 відповідно). Таким чином, [PERSON] вважає, що станом на час укладення оспорюваний договір містив недійсну умову, а саме передання земельної ділянки площею 5,0 га, якою [PERSON] не володів на праві власності, а надані [PERSON] документи на підтвердження цього факту не відповідають дійсності. Всі документи, надані [PERSON] , підроблені на переконання [PERSON] , в зв`язку з чим вказаний договір підлягає визнанню недійсним. У лютому 2023 року суд отримав відповідь [PERSON] на відзив, в якому останній зазначає, що вказаний відзив не містить жодних підстав на спростування обґрунтування зустрічного позову, а його резолютивна частина на переконання [PERSON] свідчить фактично про зміну предмета первісного позову. Ухвалою від 21 лютого 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, справу призначив до розгляду. В судове засідання [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що відповідно до державного акту про право користування землею серії Б № 087329 від 1993 року, який зареєстрований у Книзі записів державних актів на право користування землею за номером 407 [PERSON] надано земельну ділянку площею 5,0 га для ведення селянського фермерського господарства. 11 серпня 1993 року [PERSON] заснував Фермерське господарство «Світанок-ІІІ», що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 143940. 20 листопада 2003 року статут ФГ «Світанок-ІІІ» було перереєстровано та підписано трьома членами: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 04 листопада 2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір оренди земельної ділянки площею 5,0 га кадастровий номер 322485800:03:003:5070. Рішенням Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 грудня 2014 року № 3163 [PERSON] затверджено проект землеустрою земельної ділянки площею 1,67 га, кадастровий номер 322485800:03:003:5110 та передано цю земельну ділянку особі у власність. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване [PERSON] 02 березня 2015 року відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19 березня 2015 року № 35155517. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України) Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог. Відповідно до приписів частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частини друга, третя статті 635 ЦК України). Отже, цивільне законодавство передбачає право сторін домовитися між собою про зобов`язання щодо укладення в майбутньому договору, водночас, обмежує таке право, зокрема, обмежує таке право вимогою про визначення точного часу, протягом якого має бути укладене основне зобов`язання, а у разі невжиття сторонами жодних дій для укладення основного договору зобов`язання за попереднім договором безапеляційно припиняється. Суд встановив, що згідно з пунктом 10 умов Попереднього договору від 04 листопада 2013 року сторони погодили укласти основний договір не пізніше 31 грудня 2013 року. Доказів направлення однією стороною іншій пропозиції для укладення договору матеріали справи не містять. Натомість обидві сторони вказують на невиконання ними обов`язку укласти основний договір у строк, встановлений попереднім договором. Відповідно до приписів частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Отже, в силу імперативної вказівки частини третьої статті 635 ЦК України зобов`язання між сторонами за попереднім договором припинене і не породжує для сторін прав та обов`язків щодо оренди земельної ділянки. Позовна вимога про визнання правочину недійсним спрямована на поновлення порушеного права позивача, викликане зобов`язанням виконувати умови оспорюваного договору, укладеного з порушенням вимог законодавства. Зобов`язання за оспорюваним договором припинене в силу вимог закону, а позивачі за первісним та зустрічним позовом не довели, яким чином оспорюваний договір за таких умов порушує їх права. Оскільки сторони не довели факт порушення їх прав оспорюваним правочином, то відсутні підстави для задоволення первісних та зустрічних позовних вимог. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що первісні та зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed