Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Описова частина Зміст первісних позовних вимог [PERSON] (надалі Позивач) звернулась до суду з позовом про визнання за її померлим сином [PERSON] право особистої приватної власності на майно квартиру за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її син [PERSON] у 2007 році зареєстрував шлюб з [PERSON] (надалі Відповідач), у подружжя [INFO] народилась дитина [PERSON] . Шлюбне життя не склалось, останні мешкали окремо. Однак перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, син Позивачки придбав спірну квартиру за кошти Позивачки, які остання отримала у кредит у декількох банках, з метою забезпечення сина власним житлом. [INFO] син Позивачки [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] , Відповідач самовільно переїхала до спірної квартири де наразі і мешкає без реєстрації. Саме тому Позивач звернулась до суду, оскільки рахує, що спірне майно хоча і набуте під час шлюбу її сина з [PERSON] , одна останні разом не мешкали, спільне господарство не вели і кошти на придбання квартири були надані особисто позивачем. Зміст зустрічних позовних вимог [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом у якому просить суд визнати спірну квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , а також визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири та визнати за нею і її донькою [PERSON] , [INFO] , право власності по 1/6 частині спірної квартири в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з [PERSON] проживала однією сім`єю, чоловік декілька разів хворів, кошти на лікування витрачала саме вона. Ніхто не допомагав. Наприкінці 2018 року вона з чоловіком [PERSON] вирішили придбати житло. Перебуваючи в шлюбі, вони відкладали грошові кошти у розмірі 5000 доларів США. Грошові кошти відкладали приблизно з дня народження доньки, оскільки бажали, мати своє житло та щоб вказане житло дісталося в майбутньому нашій донці. З цією метою вони спочатку 27.02.2019 року уклали попередній договір в якому зазначили, що придбаємо квартиру по [ADDRESS] , за ціною 170000 гривень (що за курсом НБУ на той час 26,9826\~грн. складало 6300 доларів США), про вказану обставину зазначено в попередньому договорі, який додала до первісного позову позивачка. Виконуючи умови попереднього договору вони також передали продавцю 50 000 гривень. \~ \~ \~ \~06 квітня 2019 року відповідно до Договору купівлі-продажу [PERSON] та її чоловік [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі продажу був посвідчений державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В.. Квартира оформлена на чоловіка [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом зазначає, що розрахуватись за квартиру її допомогли мати та брат. А мати чоловіка позивач за первісним позовом надала кошти на ремонт, які з часом були повернуті. Доводи сторін Первісний позивач [PERSON] під час судового розгляду підтримала свій позов. Зазначила, що ані її син [PERSON] , ані її невістка [PERSON] (відповідач за первісним позовом) не працювали. Позивач зазначила, що вона оформила кредит, зняла кошти та відправила водієм маршрутки у Кривий Ріг. Кошти взяла в кредит для того, щоб купити сину квартиру, адже у неї народилася онука. Крім того, вона постійно утримувала сина та відповідачку, свою онуку. Перераховувала їм кошти, передавала їжу. Батьки відповідачки не приймали участі у придбані спірної квартири. Після смерті сина, відповідач перешкоджає спілкуватися з онукою, хоча раніше онука часто приїздила до неї і проживала. Представник позивача - адвокат Задерецький В.А. позов підтримав, прочив визнати спірне майно особистою приватною власністю померлого [PERSON] та відхилити зустрічний позов. Крім того, первісний Позивач та її адвокат скерували відзив на зустрічну позовну заяву, у якому зазначили, що шлюбні стосунки між її померлим сином та [PERSON] були фактично припинені, остання покинула її сина хворого на цироз печінки та свою неповнолітню доньку. Відповідач за первісним позовом не приймала участі у придбанні спірної квартири, квартира була придбана за особисті кошти первісного позивача [PERSON] . Гроші остання переказувала своєму померлому сину на банківську карту на підтвердження чого надає для суду квитанції про переказ на загальну суму 60\~580 гривень. Крім того первісний позивач стверджує, що віддала своєму сину кредитну картку, з якої останній знімав кошти на загальну суму 45\~000 гривень для оплати вартості квартири. Допитана в судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні показала, вона хоче, щоб квартира залишилась дитині. З 2007 по 2020 рік вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . До його смерті у них народилась донька, проживала з ними весь час, з квітня 2019 до смерті чоловіка вони проживали по [ADDRESS] , дана квартира була придбана нею і чоловіком, у нотаріуса оформили дану квартиру. Вона [PERSON] підписала документи, що дана квартира є їхньою з чоловіком спільною сумісною власністю, чоловік проти цього не заперечував. Квартира була придбана за їх спільні з ним кошти. Потім вже на ремонт квартири ним свекруха давала кошти. Чоловік працював не офіційно, хворів, у нього були приступи епілепсії через вживання алкоголю, висновок про смерть був таким же. Про лікування [PERSON] знали всі окрім його матері, на час його смерті вони разом вже не проживали через сварки, за півроку до смерті вони перестали проживати разом, спочатку донька проживала з ним, потім вона попросилась жити зі мною, тому що батько пити не перестав. Спір виник коли сестра [PERSON] подзвонила її доньці і запитала де лежать документи [PERSON] і забрала їх разом з усіма документами. Через відсутність всіх документів вона не змогла оформити дитині соціальну допомогу по втраті годувальника. Розписки свекрусі вони ніякі не писали, коли вона ним давала кошти. На карту свекрухи, яка була у [PERSON] вони кожного місяця клали гроші. Карта пропала разом з усіма документами, квитанції теж усі пропали, бо всі документи, які лежали у одній папці забрала [PERSON] . Зараз її донька проживає з нею, з бабусею первісним позивачем донька ніколи не проживала. [PERSON] працювала поваром, потім пішла працювати на завод. Наголошує, що наркотичні засоби не вживає. [PERSON] , на ремонт квартири дала 100\~000 гривень, коли саме Відповідач не пригадує, ремонт не зробили, оскільки гроші втратили на лікування чоловіка. Представник зустрічного позивача - адвокат Примаков К.О. підтримав зустрічний позов, з мотивів, викладених у позові, та відхилити первісний позов. За клопотанням сторін судом допитано свідків. Представник третьої особи за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що якщо суд задовольнить первісний позов, то дитина буде мати 1/3 квартири, якщо суд задовольнить зустрічний позов 1/6. Виходячи з інтересів дитини, служба у справах дітей виконавчого комітету Металургійної ради підтримує первісний позов. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона доводить донькою первісного позивача і є рідною сестрою померлого [PERSON] . Дружина її померлого брата Відповідач за первісним позовом, хоче забрати собі квартиру, яка була придбана за кошти її матері [PERSON] . Її померлий брат працював не офіційно, невістка ніколи не працювала. Увесь час померлому брату допомагала фінансово мама, вона оформила на себе кредит і купила брату з дружиною квартиру. Брату потрібен був догляд, дієта через стан здоров`я, його дружина хоч і пила, гуляла ночами, проте їсти готувала. [PERSON] влаштували на роботу, вона почала не погано заробляти і почала пропадати, гуляла, вживала наркотики. Через сварки з дружиною брат запив,серце не витримало і він помер. Брат повідомляв свідку, що мама в`язала на себе кредит на квартиру, але він буде старатись виплачувати даний кредит, а мама буде допомагати. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що йому відомо, що по [ADDRESS] проживав померлий [PERSON] , гроші на придбання квартири давала йому його мати, яка ще досі виплачує кредит. На той час не працював ні [PERSON] ні [PERSON] . До смерті [PERSON] дитина проживала з ним по [PERSON] приблизно рік. Вадиму свідок пересилав часто гроші на проживання і іноді привозив особисто, це були кошти його мами, суми були по 5-6 тисяч гривень, це було дуже часто протягом 3-4 років. Крім грошей мати передавала ще і продукти. Про те, що свідок пересилав гроші саме на карту [PERSON] сказати не може. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що доводиться мамою [PERSON] - відповідача за первісним позовом. Пояснює, що вони зі свахою [PERSON] , дали дітям на придбання квартири гроші, вона особисто дала 60 000 гривень, скільки дала сваха свідку не відомо. Діти ( [PERSON] і [PERSON] ) придбали квартиру. Донька [PERSON] працювала на той час на заводі, перед цим працювала поваром, [PERSON] працював, приймав металобрухт. Знає, що всі документи пропали, її донька не може оформити на дитину соціальні виплати. На квартирі зараз борг 20 000 гривень, оскільки [PERSON] не може ніякі рахунки отримати на квартиру. На додаткові питання сторін, свідок [PERSON] пояснила, що спочатку вона дала на придбання квартири дітям 2 000 доларів, приблизно років 5 тому, потім 30 000 гривень дав її чоловік у квітні перед покупкою квартири, після купівлі квартири вони перевели свасі на карту 30 000 гривень. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що доводиться первісному позивачу [PERSON] колегою. Свідку відомо, що [PERSON] брала кредит у банку [PERSON] для того, що купити синові квартиру на [PERSON] . [PERSON] отримує заробітню плату приблизно у розмірі 10\~000 гривень. Окрім коштів, ще допомагала сину і невістці харчами та одягом, онука добре ставиться до бабусі. Після смерті сина почалися з`ясування відносин з приводу придбаної квартири. Невістка мешкала з наркоманами. Загалом [PERSON] і [PERSON] разом прожили 15 років на орендованих квартирах. Після похорон невістка більше не приїжджала, а до цього їздила часто. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з первісним позивачем [PERSON] вона товаришує. Свідку відомо, що [PERSON] взяла кредит у 2019 році та кожного місяця за нього сплачує. Сина [PERSON] бачила, як він приїжджав до [PERSON] з донькою. Свідку також відомо, що [PERSON] хворів. На додаткові запитання свідок пояснила, щро їй не відомо хто купив квартиру [PERSON] чи його матір. Судом витребувано за клопотанням сторін докази. Сторонам у справі та їх представникам надано можливість надати письмові пояснення в дебатах, сторони у судове засідання не з"явились, будучи належним чином повідомлені, додаткових пояснень суду не надали. Від представника відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - адвоката Примакова К.О. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Сторона позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом належним чином повідомлена, в судове засідання не з"явилась. Однак, враховуючи, що судом заслухано доводи та міркування усіх учасників та сторін, витребувано докази, у тому числі й додаткові, судом досліджено усі докази , сторонам надався час для підготовки до судових дебат, неявка учасників не перешкоджає ухваленню судового рішення, оскільки всі обставини з"ясовано за участі сторін. Фактичні обставини справи, встановлені судом Первісний позивач [PERSON] [INFO] мала сина [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] , відповідно до свідоцтва відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Інгулецькому та Металургійному районах у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпр), серії [NUMBER] (а.с. 5, 6, 7). Син позивачки [PERSON] 21 квітня 2007 року зареєстрував шлюб у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Кривоірзького міського управління юстиції Дніпропетровської області з [PERSON] , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за №152 (Т.1 а.с.8). Прізвище дружини після реєстрації шлюбу: « [PERSON] ». У подружжя [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] , що встановлено з свідоцтва про народження виданого Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.9). В матеріалах справи міститься заява №1001254280901 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту у якому міститься інформація про споживчий кредит (Т.1 а.с.10,11). Зокрема з вказаних вище документів можна встановити, що [PERSON] [INFO] 23 лютого 2019 року отримала споживчий кредит у вигляді готівки розміром 100\~000 гривень (Т.1 а.с. 10,11). Відповідно до Довідки від 21.10.2020 року за вихідним № KR-50/4/170 станом на 21.10.2020 заборгованість по кредиту, процентам та комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту за [PERSON] відсутня. Кредитні зобов`язання виконані (а.с.16). 27 лютого 2019 року [PERSON] уклав попередній договір про укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна і отримання завдатку з продавцем [PERSON] про заключення в майбутньому договір купівлі-продажу на належне продавцю нерухоме майно 2-х кімнатна кватира, за адресою [ADDRESS] (Т.1 а.с.12). Відповідно до умов договору ціна відчужуваного нерухомого майна становить 170\~000 гривень. Для гарантії виконання Основного договору й підтвердження даної угоди Покупець [PERSON] передає Продавцеві [PERSON] в момент підписання даного договору грошову суму (завдаток) у розмірі 50\~000 гривень, що за курсом НБУ на момент підписання становить 1850 доларів США. Відповідно до нотаріально посвідченої письмової заяви [PERSON] 06 квітня 2019 року надала згоду на укладання договору купівлі-продажу її чоловіком [PERSON] ,квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с.52). Також в матеріалах справи міститься основний договір, це Договір купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2019 року відповідно до якого [PERSON] , далі іменована як «Продавець» та з другої сторони [PERSON] , дружина якого [PERSON] , надала заяву (згоду), справжність підпису на якій засвідчено у Третій державній криворізькій нотаріальній конторі 06 квітня 2019 року за реєстром № 2-609, на набуття квартири, яка в подальшому буде спільною сумісною власністю, далі іменований «Покупець», діючий добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють складений ними правочин, уклали цей договір про таке: Продавець передає майно у власність Покупця. А Покупець сплачує за нього обговорену грошову суму та приймає нерухоме майно. Ціла квартира, яка відчужується за даним договором, розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 договору купівлі продажу, ціна спірної квартири становила 135\~000 гривень (Т.1 а.с.13 зворот). Суду також представлені копії квитанцій, з яких встановлено, що [PERSON] у 2019 та 2020 роках кожного місяця переказувала своєму синові [PERSON] кошти (Т.1 а.с.90-95). Суду також представлені виписки із медичної картки та з історії хвороб хворого [PERSON] , які підтверджують покази свідків, що останній зловживав алкоголем та хворів (Т.1 а.с.96,97). Письмовими матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] дійсно працює продавцем в продуктовому магазині « [INFO] » із 02.12.2015 року, відповідно до наказу директора магазину від 01.12 .2015 року, що встановлено з Довідки № 1 від 20 жовтня 2020 року виданої за підписом ФОП [PERSON] (Т.1 а.с.17). [PERSON] помер [INFO] , про що 13.10.2020 складено актовий запис про смерть № 1526, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 13.10.2020 (Т.1 а.с. 7) З дослідженої спадкової справи № 103/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] розпочатої 29 жовтня 2020 року встановлено, що 29 жовтня 2020 року до нотаріуса звернулась дружина померлого [PERSON] із заявою про право на спадщину, як спадкоємець першої черги (Т.1 а.с.111). 03 листопада 2020 року з аналогічною заявою звернулась матір померлого [PERSON] (Т.1 а.с.123). Відповідно до Довідки № 471/0315/09 від 04 березня 2021 року [PERSON] на день своєї смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день смерті [INFO] за вказаною адресою була також зареєстрована [PERSON] 1956 р.н. (Т.1 а.с.127). Із витребуваної судом виписки за договором № б/н за період 01.01.2017-31.12.2019 встановлено, що [PERSON] користувалась банківською картою [NUMBER] здійснювала, як заняття коштів так і погашення кредиту і зокрема вчинила два перекази на ім`я свого сина [PERSON] 08 квітня 2019 року у сумі 17\~500 гривень та 27 березня 2019 року у сумі 28\~040 гривень (а.с. 23-38). Мотиви суду та застосовані судом норми права Даний позов виник із сімейних правовідносин та спадкування. За змістом статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Щодо вимог за первісним позовом: Звертаючись до суду із первісним позовом про визнання спадкового майна особистою власністю спадкодавця, позивач [PERSON] зазначала, що даний позов спрямований на захист її майнових прав, оскільки фактично саме за її кошти була придбана спірна квартира, а відповідачка [PERSON] не приймала участі у придбані квартири, тому спадкове майно у вигляді спірної квартири не може вважатися спільним майном подружжя. Суд не може погодитись із такими твердженнями первісного позивача та її представника адвоката Задерецького В.А. з таких мотивів. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Водночас положення статті 57 СК України передбачають випадки, у яких майно, набуте за час шлюбу, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої указаної статті). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19), та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). За життя син первісного позивача, чоловік зустрічного відповідача [PERSON] не звертався до суду із вимогами про поділ майна подружжя чи про визнання майна, придбаного за час шлюбу, особистою приватною власністю. Положеннями статей 12161218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом з тим цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З аналізу указаних норм можна дійти висновку, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим чи визнання майна особистою приватною власністю померлого не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Схожий за змістом правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-8710св20), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18). Правовідносини щодо визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя, після його смерті, є подібними правовідносинам щодо поділу майна подружжя після смерті одного з подружжя, практика з розгляду яких є сталою (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18), від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-8710св20), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), а тому безпідставними є доводи касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Зважаючи на викладене, суд вважає, що вимоги позивачки про визнання майна особистою приватною власністю померлого [INFO] [PERSON] не відповідають визначеному статтею 16 ЦК України способу захисту та є неефективними. Позивачка за первісним позовом не позбавлена права на захист спадкових прав шляхом подання позову про визнання за нею права власності у порядку спадкування на належне спадкодавцю майно. Щодо вимог за зустрічним позовом: Як вже зазначалось судом, за статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної подружжя на майно, підлягає встановленню не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто, встановленню підлягає джерело коштів, за які було придбано майно. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з відомостей про доходи відносно померлого [PERSON] - останній доходів не отримував, щодо позивачки за зустрічним позовом - остання отримала дохід за 1,5 місяця роботи у 2019 році (Т.2, а.с. 19-21). Отже, вбачається, що ані позивач за зустрічним позовом ані її чоловік, син відповідача за первісним позовом (спадкодавець) власних офіційних доходів не мали. З виписок по картковому рахунку зустрічного відповідача та спадкодавця вбачається, що [PERSON] дійсно отримував кошти від своєї матері (Т.1. а.с. 90-95; Т.2., а.с. 23-38). Про те, що квартира придбана саме за особисті кошти [PERSON] - зустрічного відповідача, матеріали справи не містять. Кредитний договір, який долучений до матеріалів справи, дійсно підтверджує отримання [PERSON] кредитних коштів на суму 100000,00 грн. (Т.1, а.с. 11), проте, враховуючи що кошти були видані готівкою (Т.1, а.с. 87-89), відслідкувати їх подальший рух не є можливим. Показання свідків в тій частині, що [PERSON] передавала кошти сину для придбання квартири не є належним доказом, оскільки в матеріалах справи відсутні розписки про факт передання та отримання грошових коштів. В той же час, як встановлено судом, подружжя [PERSON] не мало власних доходів, та з пояснень свідків вбачається, що вони жили на кошти, що їм надавали їхні батьки. Також суд враховує, що при укладанні договору купівлі продажу спірної квартири, нотаріусом отримано нотаріальну згоду від [PERSON] що квартира набувається у спільну сумісну власність (Т. 1 а.с. 47-48) Встановивши, що спірна квартира набута під час шлюбу у 2019 році, а також те, що відповідач [PERSON] факту спільності майна не заперечує, суд дійшов висновку, що зазначена спірна квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках, тому після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину спірної квартири. Суд вже зазначав, що визначення судом права особистої приватної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Судом встановлено, що відповідачем у справі [PERSON] та її чоловіком [PERSON] під час шлюбу була придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2019 р. за реєстром № 2-609 Відповідно до нотаріально посвідченої письмової заяви [PERSON] 06 квітня 2019 року надала згоду на укладання договору купівлі-продажу її чоловіком [PERSON] (Т.1. . Первісний позивач наполягає, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, які вона отримала в кредит, заперечуючи при цьому будь яких витрат зі сторони Відповідача [PERSON] . Разом з тим, банківські виписки, які представлені суду як доказ того, що первісний позивач [PERSON] укладала кредитні договори з метою купівлі спірної квартири, суд не може прийняти до уваги, оскільки отримані [PERSON] кредитні кошти не мали цільового призначення, як наприклад придбання нерухомості. Сам по собі факт того, що первісний позивач [PERSON] самостійно, власні кошти передавала сину [PERSON] не є беззаперечним доказом того, що подружжя [PERSON] не мали власних коштів для придбання нерухомості, крім того матеріали надані нотаріусом свідчать що спірна квартира придбана за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] . При цьому суд враховує положення ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які спростовують доводи Відповідача про те, що Позивач перебувала в декретній відпустці. Таким чином, оскільки стороною первісного позивача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте подружжям [PERSON] в період шлюбу, підстави для визнання спірного майна особистою власністю не вбачається. Висновки суду Суд, давши оцінку наданим сторонами доказам, дійшов висновку, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, стороною позивача не беззаперечних доказів, що свої кредитні кошти вона спрямовувала на придбання спірної квартири, а тому, суд приходить до висновку, що джерелом набуття квартири є, в тому числі, і спільні сумісні кошти подружжя. Крім того, в матеріалах справи міститься заява позивача, про те, що квартира набувається за спільні кошти подружжя та у спільну власність. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є об"єктом спільного майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . \~ \~ \~ \~ Отже після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді частини квартира [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Після смерті [PERSON] до нотаріуса звернулась, як мати померлого так і дружина із заявами про прийняття спадщини. Також у своїй заяві дружина померлого [PERSON] повідомила нотаріуса про наявність ще одного спадкоємця першої черги, донька померлого [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи наведені положення закону, сторони відносяться до першої черги спадкоємців, а тому відповідно спадкують спірне нерухоме майно, як раніше було встановлено судом, що складається із 1/2 частини квартири [ADDRESS] у рівних частках. За таких фактичних обставин, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку спадкування задоволенню не підлягає. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Металургійної районної у місті Кривому Розі ради про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку спадкування слід задовольнити частково, визнавши спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши частки подружжя рівними. Відповідно, в порядку спадкування 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 50,0 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., яка належала [PERSON] , померлого [INFO] , слід поділити у рівних частках, а саме по 1/6 за [PERSON] , за малолітньою [PERSON] , [PERSON] . Підстав від відступу засад рівності часток не встановлено. Щодо судових витрат Відповідно до п.1 ч.2, ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial