Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення факту та визнання права власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] . Вона є його спадкоємицею за законом, як онука. У передбачений законом строк вона подала заяву про прийняття спадщини, проте П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора постановами від 16.03.2016 року № 1054/02-31/8, № 1055/02-31/8 відмовила їй у видачі свідоцтва, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно та не подані документи, що підтверджують родинні стосунки між спадкоємцем та померлим. Вказуючи на неможливість отримання документів про родинні стосунки через окупацію території України, на якій вони видавались, наявність розбіжностей у написанні прізвищ у документах, а також на відсутність у неї оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно, позивач просила суд встановити факт родинних відносин, а також визнати за нею в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Петріщевої І.В. від 01.04.2016 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Петріщевої І.В. від 10.05.2016 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.07.2016 року витребувано від П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи № 12/2016 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 25.03.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , що діє як законний представник неповнолітньої [PERSON] , про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 28.03.2016 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.04.2016 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , що діє як законний представник неповнолітньої [PERSON] , про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування та призначено судове засідання. 17.05.2016 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну позовних вимог в частині зміни черговості одержання права на спадкування. Ухвалою Деснянського районного суду від 17.05.2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , що діє як законний представник неповнолітньої [PERSON] , про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. 20.05.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , що діє як законний представник неповнолітньої [PERSON] , про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування в новій редакції. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.09.2016 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту та визнання права власності об`єднано в одне провадження з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , що діє як законний представник неповнолітньої [PERSON] , про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування. 28.09.2016 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] щодо заяви про встановлення факту родинних відносин, в яких вона просила залишити без розгляду вказані вимоги, а також заперечення щодо визнання права власності, в яких представник відповідача вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 10.11.2016 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.01.2017 року відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмету позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.01.2017 року замінено неналежного відповідача за позовом [PERSON] належним відповідачем - П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.01.2017 року позовну заяву [PERSON] до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування залишено без розгляду. 24.02.2017 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту відсутності родинних відносин. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Шевчука О.П. від 29.03.2017 року дану цивільну справу прийнято до провадження у зв`язку із закінченням повноважень судді Петріщевої І.В. 17.08.2017 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] щодо визнання права власності. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.08.2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в частині вимог про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 22.01.2018 року дану справу прийнято до провадження у зв`язку із звільненням судді [PERSON] та призначено судове засідання. 15.06.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву про визнання права власності, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неналежність відповідача. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.07.2018 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення суду у справі №753/7668/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну черговості права на спадкування. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 13.07.2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.12.2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] щодо встановлення факту відсутності родинних відносин. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, явку представника не забезпечив. Третя особа, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши листа, в якому просить розглядати справу в її відсутність. Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, строк тривалості розгляду справи, а також достатність часу для реалізації відповідачем своїх прав на захист, а також враховуючи наявність відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та представника третьої особи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 26.03.2008 року. 11.01.2016 року відповідач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті його брата (спадкова справа № 12/2016). 15.02.2016 року позивач, як спадкоємець першої черги за правом представлення, звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її діда. Листом № 955/02-14 від 14.03.2016 року державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносової В.Ф. відповідачу повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину на його ім`я після померлого [INFO] [PERSON] не є можливим, оскільки відповідач не є спадкоємцем першої черги. Спадкоємицею за законом першої черги за правом представлення є [PERSON] . Постановами державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносової В.Ф. від 16.03.2016 року № 1054/02-31/8 та № 1055/02-31/8 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за правом представлення, оскільки до спадкової справи не були подані документи, що підтверджують родинні стосунки між спадкоємцем та померлим, а також спадкоємицею не надано правовстановлюючий документ на вищевказану квартиру. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 13.04.2023 року у справі № 753/7668/18 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] , який помер [INFO] , а також онукою [PERSON] , який помер [INFO] . Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частина 1 ст.82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.ст.1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом ч.1, ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно ч.1, ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1, ст.1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Як роз`яснює п.п.2-3, п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування", спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно. Як зазначає ч.1 ст.1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як встановлено судом, і це підтверджується наявними доказами, померлому [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 26.03.2008 року, яка у встановленому на той час законом порядку була зареєстрована у БТІ м.Києва. Позивач є спадкоємцем за законом за правом представлення, що підтверджується матеріалами спадкової справи, яка у встановленому законом порядку звернулась із заявою про прийняття спадщини. Однак, позивач на даний час позбавлена можливості отримати відповідне свідоцтво та зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на нерухоме майно, оскільки правовстановлюючий документ на вказану квартиру відсутній, а отримати його дублікат неможливо, чим порушується її право на спадкування, а тому її порушені права підлягають захисту в судовому порядку. Крім того, її право не визнається та оспорюється відповідачем. Що ж стосується заперечень представника відповідача, викладених у відзиві, то суд їх відхиляє як необґрунтовані та безпідставні. Посилання ж на неналежність відповідача належить відхилити з наступних підстав. Так, відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для його оформлення у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець може звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі 203/2/19 (провадження № 61-6983св20) зазначено, що визначений позивачем у позові склад сторін у справі (позивач та відповідач) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18 (провадження № 61-20505св19) Верховний Суд вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Предметом спору у даній справі є визнання права на спадкове майно - квартиру, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Під час розгляду справи встановлено, що 11.01.2016 року відповідач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте отримав відмову, оскільки не є спадкоємцем першої черги, якою за правом представлення є позивач. Крім того, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 13.04.2023 року у справі № 753/7668/18 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування. Таким чином, аналіз матеріалів справи свідчить про те, що між [PERSON] та відповідачем [PERSON] існує спір щодо спадкового майна, відтак, він є належним відповідачем, виходячи з положень ст.392 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог. Інші доводи сторони відповідача, викладені у відзиві, на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову не дають. На підставі викладеного,

Outcome: approved