Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

12 жовтня 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування належним їй нерухомим майном. В заяві зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідачу на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Між сторонами існує конфлікт з приводу користування позивачкою земельною ділянкою під будинком, перешкоджання у чому створює поведінка відповідача, який у 2012 році самовільно встановив паркан з металевою хвірткою, наявність яких повністю позбавила позивачку мати доступ до двох з чотирьох стін її будинку. Окрім того на відстані 15 сантиметрів від будинку позивачки відповідач встановив металеві стовпи, що паралельні віконним рамам в будинку [PERSON] та розмістив на них плакати з зображеннями, що повністю унеможливило доступ світла через вікна, які виявились закритими вказаними плакатами, а також можливість здійснення будь-якого огляду зовнішнього середовища за допомогою вікон і вимушений огляд зображень на вказаних плакатах. Через вказані дії відповідача позивачка втратила можливість доступу до земельної ділянки під будинком справа та позаду від входу і не має можливості догляду за стінами. Неможливість доступу до стін власної нерухомості зовні порушує правила пожежної безпеки, так як за умов виникнення джерела небезпеки зовні позивач не зможе захистити свою нерухомість. Окрім того, у дворі відповідача живе велика агресивна собака, яка вільно бігає по двору, позбавляючи позивачку можливості відчинити вікна для доступу повітря, так як дістає лапами до підвіконня та може, подолавши цей бар`єр, опинитися в житлі позивачки. Вирішити питання усунення вказаних перешкоджань у позасудовому порядку не є можливим, оскільки найменші заклики позивачки до мирного вирішення конфлікту наражають на погрози з боку відповідача, який тероризує позивачку, перекрив доступ світла до вікон в будинок [PERSON] , а при спробі позивачки зняти плакати, розвішені перед її вікнами, нацькував на неї собаку. Така поведінка відповідача спричиняє [PERSON] емоційні страждання, оскільки вона почувається безпорадною перед свавільними діями [PERSON] через жіночу стать та відсутність членів сім`ї, які могли б захистити її, не в змозі протиставити будь-що протизаконним діям відповідача та захистити себе у позасудовому порядку. Означені переживання дають їй підставу висувати вимогу про відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює у 80000 грн. У зв`язку з викладеним просить про зобов`язання [PERSON] : -не чинити перешкод позивачці у встановленні паркану між суміжними земельними ділянками під будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] ; -не чинити перешкод у користуванні будинком та земельною ділянкою під належним позивачці будинком [ADDRESS] ; -демонтувати паркан з металевою хвірткою на земельній ділянці під будинком [ADDRESS] ; - демонтувати конструкції з плакатами, що затіняють вікна будинку [ADDRESS] ; -не чинити перешкод [PERSON] у вільному проході навколо будинку [ADDRESS] . Крім того, просить стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в сумі 80000 грн., а також понесені нею судові витрати. Ухвалою судді від 19.10.2020 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались. 23 листопада 2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, поіменовані відзивом, за змістом яких, наголошуючи на встановлених земельним законодавством обов`язках землекористувачів та змісті добросусідства, третя особа просить про вирішення позову у відповідності до вимог матеріального та процесуального права. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позову, просить про його задоволення. Представник позивачки просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. Відповідач проти задоволення позову заперечує з огляду на такі обставини. Що стосується доводів позову про самовільне встановлення паркану з хвірткою, пояснив суду, що вказаний паркан ще станом на момент набуття позивачкою житла, що мало місце у 2003 році, був встановлений за обопільною згодою сторін з метою відгородження сусідських ділянок та був оснащений дерев`яною хвірткою, але згодом після проведення газопостачання в будинок позивачки задля спорудження опори для газоводу навколо хвіртки було споруджено фрагмент паркану з цегли. Саме на ньому в теперішній час тримається газовод, тому демонтування опори не є можливим без отримання дозволу та технічних умов газопостачальника. Сама ж хвіртка, яка, як наголошує відповідач, оснащена з обох боків запірними пристроями, в теперішній час, коли позивачка емігрувала за кордон, зачинена лише з її боку. Що стосується плакатів перед вікнами позивачки, які він встановив з метою обмеження її цікавості до того, що відбувається на території його подвір`я, внаслідок чого вона постійно пліткувала з оточенням про обставини проживання відповідача, вони демонтовані одразу після подачі позову. Його собака на час, коли в будинку нікого немає, розміщується у вольєрі, а гуляє по двору лише тоді, коли дома є господарі. Встановлення паркану між земельними ділянками відповідає обопільним інтересам сусідів, проте він за власний кошт вже встановив паркан, яким земельну ділянку з боку знаходження житла позивачки було відгороджено від зовнішнього світу, відшкодувати видатки з проведення чого позивачка обіцяла в подальшому. За умови повернення нею цих коштів він не заперечує проти встановлення паркану між земельними ділянками під належними кожній із сторін об`єктами нерухомості. Так як він не чинить жодних перешкод у користуванні належною [PERSON] юпросить про відмову в задоволенні позову. Представник відповідача просить про залишення позовних вимог без задоволення, застосовуючи ті ж самі доводи, що і відповідач. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце проведення судового розгляду, до суду не з`явився, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не є перешкодою для вирішення справи у його відсутність. В судове засідання 28 грудня 2023 року, перед проведенням якого було оголошено перерву, учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, не з`явилися, надавши письмові звернення з проханням про вирішення справи у їх відсутність, що в силу ст. 223 ЦПК України зумовило проведення розгляду без їх участі. Вислухавши учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони є власниками нерухомого майна, що знаходиться спільній земельній ділянці. Позивачеві належить право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] (а. с. 140-143). Відповідачу належить будинок [ADDRESS] . Здійснення права власності внормоване статтею 319 ЦК України, відповідно до якої власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам інших осіб. Садиба, якою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, як об`єкт права власності визначена статтею 381 ЦК України. Зміст добросусідства, відповідно до якого власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), внормований статтею 103 ЗК України. Вимоги позову спрямовані в русло правовідносин, які регулюють захист права власності і регламентовані главою 29 ЦК України. Обрання такого способу захисту права, як усунення перешкод в здійсненні права користування майном, в контексті захисту права власності передбачено статтею 391 ЦК України, на яку посилається позивач і яка надає власнику право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Згідно із роз`ясненнями пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» \~відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність такої поведінки (бездіяльності) відповідача, що створює перешкоди позивачеві у здійсненні ним користування та розпорядження майном, тобто, на думку суду, для застосування судового захисту права власності необхідно не лише констатувати певні дії відповідача, але й причинний зв`язок між цією поведінкою і реальними або такими, що припускаються, порушеннями права позивача, а також наявність шкоди правам та інтересам позивача. В силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень" . Суд встановив, що на тлі того, що відповідачі є власниками різних об`єктів нерухомого майна, вказане майно між тим знаходиться на території спільної земельної ділянки, яка не має інших обмежень, окрім як зовнішній паркан. Означена ситуація обумовлена тим, що земельна ділянка, що надавалася для здійснення будівництва житлового будинку, перебувала у володінні родини відповідача, а після смерті його дружини її спадкоємиця, якою є рідна сестра, що успадкувала частину нерухомого майна, здійснила відчуження нерухомості, яка була зазначена в технічній документації як літня кухня. Таким чином, є очевидним, що задля користування нерухомістю, що знаходиться на території земельної ділянки, є необхідним визначення меж земельних ділянок між сусідніми землекористувачами. Відповідно до ст. 107 ЗК України основою для встановлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відповідно до наведених в Законі України «Про Державний земельний кадастр» термінів Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Судом встановлено, що будь-яке речове право на земельну ділянку сторонами не оформлене і не зареєстроване, відомості про земельну ділянку у відповідності до ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» в земельно-кадастровій документації відсутні. Вирішуючи вимоги про усунення перешкод у здійсненні користування житловим будинком, суд керується наведеними в статті 391 ЦК України і роз`ясненнях постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передумовами для звернення до суду за захистом права власності, і не вбачає ознак порушення цього права з боку відповідачів. Склад порушення права позивача на користування належним їй будинком, за її твердженнями, утворюють дії відповідача з оснащення паркану між будинками сторін металевою хвірткою, наявність якої заважає позивачці здійснювати доступ до двох з чотирьох стін її будинку. Наявність означеної хвіртки не заперечує відповідач, пославшись на те, що вона була встановлена за обопільною згодою сторін, проте є демонтованою під час розгляду справи. Задля міцної опори для газоводу під час оснащення житла позивачки газопостачанням навколо хвіртки було споруджено фрагмент паркану з цегли. Саме на ньому в теперішній час тримається газовод, тому демонтування опори не є можливим без отримання дозволу та технічних умов газопостачальника. З означеними доводами відповідача погоджується позивачка. Висуваючи вимогу про демонтування вказаної цегляної опори та хвіртки, позивачка між тим заявляє, що за наявності у відповідача собаки, яку він випускає з вольєру, коли знаходиться дома сам або коли там є члени його родини, демонтування вказаної хвіртки за умови невизначеності порядку користування землею та у відсутність парканів між земельними ділянками містило б ще більше ризиків для збереження безпеки позивачки та членів її родини, оскільки собака належить до бійцівських порід, бігаючи по частині двору, куди виходять вікна будинку позивачки, стає на задні лапи, а передні кладе на підвіконня, заглядає у вікна позивачки, чим всиляє в неї страх. Таким чином, суд доходить висновку про те, що зобов`язання відповідача демонтувати цегляну опору та металеву хвіртку, які єдині і розділяють на теперішній час земельні ділянки під будинками сторін, проблему перешкод у вільному користуванні сторонами своїм нерухомим майном не вирішить. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що дієвим розв`язанням проблем, що витікають із спільного землекористування сторін, є визначення меж земельних ділянок з урахуванням прав та інтересів кожної зі сторін. Висуваючи вимогу про зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод позивачці у встановленні паркану між суміжними земельними ділянками під будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , вона, очевидно, і переслідує мету визначення меж земельних ділянок. Проте само по собі встановлення парканів не є заходом, що забезпечить реалізацію принципу добросусідства, оскільки паркани не повинні встановлюватися на власний розсуд сторін, мають бути встановлені після визначення за участі землевпорядної організації меж земельних ділянок, якому має передувати погодження цих меж. Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Відповідно до частини 1 статті 118 ЗК України \~громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до\~Закону України\~"Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову, як випливає із змісту частини 2 вказаної статті. За змістом частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, зокрема, для особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, визначеної статтею 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Статтею 122\~ЗК України\~внормовані повноваження\~органів виконавчої\~влади,\~Верховної Ради\~Автономної Республіки\~Крим,\~органів місцевого\~самоврядування щодо\~передачі земельних\~ділянок у\~власність або\~у користування. Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 ЗК України). Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохороннім та санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, які у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймають рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до\~статті 50\~Закону України\~«Про землеустрій»,\~який визначає\~правові та\~організаційні основи\~діяльності у\~сфері землеустрою\~і спрямований\~на регулювання\~відносин,\~які виникають\~між органами\~державної влади,\~органами місцевого\~самоврядування,\~юридичними та\~фізичними особами\~із забезпечення\~сталого розвитку\~землекористування,\~проекти землеустрою\~щодо відведення\~земельних ділянок\~включають,\~зокрема,\~викопіювання з\~кадастрової карти\~(плану)\~або інші\~графічні матеріали,\~на яких\~зазначено бажане\~місце розташування\~земельної ділянки\~(у\~разі формування\~земельної ділянки),\~кадастровий план\~земельної ділянки,\~матеріали перенесення\~меж земельної\~ділянки в\~натуру (на\~місцевість)\~(у\~разі формування\~земельної ділянки). Статтею 25\~Закону визначено\~види документації\~із землеустрою,\~до яких\~відносяться,\~зокрема,\~проекти землеустрою\~щодо відведення\~земельних ділянок\~(ґ); технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (і). Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» визначено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) матеріали топографо-геодезичних робіт; г) кадастровий план земельної ділянки; ґ) перелік обмежень у використанні земельної ділянки; д) відомості про встановлені межові знаки. Процедуру встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено «Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, у відповідності до пункту 3.12 якої закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки на місцевості може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною як один з етапів кадастрової зйомки, поняття якої як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок, встановлено статтею 198 ЗК України. При цьому стаття 198 ЗК України вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. З наведених положень законодавства випливає, що встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення є кропіткою та довготривалою процедурою. І хоча в статті 118 ЗК та Законі України\~"Про землеустрій" зазначено, що з заявою про встановлення меж земельною ділянки вправі звернутися кожний громадянин, який бажає отримання землі у власність або користування, і технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення, між тим є очевидним, що за умови користування сторонами однією земельною ділянкою без існування меж на землі між нерухомістю, для визначення цих меж в натурі є необхідним обопільні дії обох землекористувачів. Інші вимоги, заявлені позивачкою, такі як: зобов`язання не чинити перешкод у користуванні будинком та земельною ділянкою під належним позивачці будинком [ADDRESS] та не чинити перешкод [PERSON] у вільному проході навколо будинку [ADDRESS] підпорядковані вимозі про визначення меж земельної ділянки, яка є апогеєм усіх вимог позову. Окрім того, судом не встановлено, щоб відповідач чинив позивачці вказані перешкоди, особливо в період, коли позивачка вимушено проживає за межами держави Україна та зі свого боку зачиняла металеву хвіртку до її демонтування, а заяви позивачки в суді зводяться до того, що усунення вказаних перешкод є неефективним без визначення меж земельних ділянок, тому суд вважає, що ефективним способом захисту буде зобов`язання відповідача не чинити позивачці перешкод у визначенні меж земельних ділянок під належними їм будинками. В судовому засіданні відповідач заявляє, що не заперечує проти визначення меж між нерухомим майном сторін, проте заявляє, що буде діяти у вказаному напрямку за умови компенсації позивачкою грошової суми, яку він використав для встановлення паркану, що відгороджує її садибу від зовнішнього світу, тобто обумовлює вчинення вказаних дій настанням певних обставин. \~ \~ \~ \~За вказаних обставин визнання відповідачем означеної вимоги є такою, що наповнена лише формальним змістом, а згода не є безумовною, тому суд вважає за необхідне захистити право позивачки в цій частині шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод позивачці у встановленні меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за визначеною законом процедурою. Наявність плакатів, що встановив відповідач перед вікнами позивачки, містить ознаки посягання відповідача на право позивачки як власника (а. с. 23), проте судом встановлено, що вказані конструкції демонтовані відповідачем добровільно ще на початку судового розгляду справи, що визнається позивачкою, тому суд не вбачає підстав для застосування судового захисту в цій частині. Вирішуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач спрямовує в русло правовідносин, що регулюють захист права власності. Хоча статтею 386 ЦК України, яка внормовує засади захисту права власності, і встановлено право власника на відшкодування завданої йому моральної шкоди, проте, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд не вбачає таких ознак порушення права позивача з боку відповідача, які могли б стати передумовою для застосування судового захисту в межах пред`явленого позову.\~ Моральна шкода, спричинена фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що спричинила її, за наявності її вини (ст. 1167 ЦК України). Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6, від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Зазначені положення узгоджуються з роз`ясненнями пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в силу яких заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і роз`яснень Пленуму Верховного Суду України\~ обов`язковими умовами для настання деліктної відповідальності за загальними правилами є винність і протиправність дій особи, яка завдала шкоди, а також причинний зв`язок між її поведінкою та настанням шкоди. Принцип змагальності цивільного судочинства передбачає обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Як зазначено, предметом доказування в цій справі є доведення шкоди, яка настала від винних протиправних дій відповідача. Доказами в цивільному процесі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Розв`язуючи відповідні вимоги, суд не вбачає підстав для покладення на відповідача відповідальності за спричинену моральну шкоду, оскільки не вбачає ознак ані навмисної, ані необережної винної протиправної поведінки в діях відповідача, які перебували б прямому зв`язку з наявністю шкоди, а оцінює відносини сторін як відображення конфлікту, що існує у зв`язку з невизначеністю меж землекористування. У зв`язку з викладеним суд не має підстав констатувати наявність таких обов`язкових елементів, лише сукупність яких дає підстави для покладення на особу відповідальності за спричинену шкоду, як винність і протиправність дій відповідача, а також причинний зв`язок між його діями та настанням шкоди. Наведені судом міркування не дають підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог в цій частині. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Судовий збір у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру позовних вимог. Вирішуючи вимогу про покладення на відповідача видатків з отримання професійної правничої допомоги, суд виходить з такого. Однією з засад цивільного судочинства у відповідності до пункту 12 частини 3 ст.2 ЦПК України є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати з отримання професійної правничої допомоги, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Витрати на професійну правничу допомогу внормовані статтею 137 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 ст. 137 ЦПК). У відповідності до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (1); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) (2); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (3); ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (4). Право на професійну правничу допомогу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, гарантовано статтею 59 Конституції України. Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами. За змістом частини 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), а докази витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, подаються протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Заяву про розподіл судових витрат заявником подано одночасно зі зверненням до суду з позовом. Докази витрат зі сплати професійної правничої допомоги були надані суду 17 листопада 2023 року. Позивачем до заяви про стягнення витрат з отримання допомоги адвоката додано копії договору про надання правової допомоги без номеру від 02.09.2020 року між адвокатським об`єднанням «Юридична компанія Черкашина» та [PERSON] , предметом якого є надання адвокатом правової допомоги (юридичних послуг) в обсязі та на умовах, що передбачені домовленістю сторін, цим договором та законодавством України; акт здачі-приймання виконаних робіт; додаток № 1 до договору; квитанції про сплату Горошко М.С. адвокатському об`єднанню 28300 грн. При розв`язанні питання про розмір витрат на отримання правничої допомоги суд враховує, що у відповідності до акту виконаних робіт останні полягають в консультації адвоката в сумі 300 грн.; складанні позовної заяви в сумі 1500 грн.; складанні та направленні адвокатського запиту в сумі 1200 грн.; участь в судовому засіданні 14 квітня 2021 року в сумі 1200 грн.; участь в судовому засіданні 30 червня 2021 року в сумі 1500 грн.; участь в судовому засіданні 21 жовтня 2021 року в сумі 1500 грн.; участь в судовому засіданні 24 січня 2022 року в сумі 1500 грн.; участь в судовому засіданні 22 квітня 2022 року в сумі 1500 грн.; складанні та направленні заяв про відкладення судових засідань 30 травня 2022 року та 1 червня 2022 року в сумі 300 грн.; участь в судовому засіданні 26 вересня 2022 року в сумі 1500 грн.; участь в судовому засіданні 12 січня 2023 року в сумі 1500 грн.; участь в судовому засіданні 27 березня 2023 року в сумі 1800 грн.; участь в судовому засіданні 5 квітня 2023 року в сумі 1800 грн.; участь в судовому засіданні 24 травня 2023 року в сумі 1800 грн.; участь в судовому засіданні 29 травня 2023 року в сумі 1800 грн.; участь в судовому засіданні 29 серпня 2023 року в сумі 1800 грн.; участь в судовому засіданні 3 листопада 2023 року в сумі 1800 грн.; складання на направлення заяви про розгляд справи без участі позивача та представника в сумі 800 грн.; складання заяви про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн. Розмір понесених позивачем витрат на отримання правничої допомоги відповідає наведеним в частині 4 статті 137 ЦПК України чинникам. Разом з тим в акті прийняття послуг за договором є посилання на прийняття гонорару за участь в судових засіданнях 14 квітня 2021 року, 30 червня 2021 року, 26 вересня 2022 року, 22 квітня 2022 року, тоді як фактично судові засідання в ці дні не проводились. Таким чином, розмір гонорару, який треба враховувати при розподілі судових витрат, складає 22600 грн. (28300 грн. 5700 грн.). У зв`язку з викладеним суд вважає доведеною саме цю суму видатків на отримання професійної правничої допомоги. Вирішуючи питання про покладення означених видатків на відповідача, суд враховує положення ст. 141 ЦПК України про те, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважаючи за можливе застосувати вказані положення при розв`язанні заяви. У зв`язку з викладеним, констатуючи, що позов [PERSON] задоволений частково, а питома вага вартості задоволеного позову становить 16,6 відсотків від обсягу вимог позову (одна вимога, яка задоволена, порівняно з шістьма вимогами, які були заявлені), суд доходить висновку, що у відповідності до наведених вимог цивільного процесуального закону позивачка вправі претендувати на стягнення судових витрат в сумі 3766 грн., які становлять 16,6 відсотків від суми сплаченого нею гонорару адвокату. І так як лише клопотання іншої сторони, що доведене цією стороною в розумінні ч. 6 ст. 137 ЦПК України, може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, у відсутність відповідного клопотання суд знаходить за необхідне стягнути саме ту суму витрат на отримання професійної правничої допомоги, розрахунок якої зроблений вище.

Outcome: partial