Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

15.08.2023 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначив, що 02.07.2004 року між ним та СВАТ «Надвисся» від імені якого згідно постанови господарського суду Черкаської області від 26.12.2003 року у діяв ліквідатор Пшеничний С.М., було укладено письмовий договір купівлі - продажу нежитлової будівлі - столової, яка належала СВАТ «Надвисся» на праві власності. Згідно зазначеного договору позивач сплатив відповідачу 2200 грн.. Також позивачем зазначено, що 29.09.2005 року діяльність СВАТ «Надвисся» була припинена, а правонаступники останнього відсутні. З огляду на ведені вище обставини, позивач стверджує, що можливість нотаріального посвідчення договору від 02.07.2004 року є втраченою та на підставі ст.ст. 209, 220, 526, 657 ЦК України просить суд визнати договір купвлі - продажу від 02.07.2004 року - дійсним. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просять суд задовольнити їх у повному обсязі з наведених у позові підстав. Згідно повідомлення від 29.11.2023 року № 449 Мокрокалигірська сільська рада Звенигородського району Черкаської області (надалі - відповідач) заявила про визнання позовних вимог у повному обсязі та просить суд розглянути справу за відсутності її представника.(а.с.68) Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. З договору купівлі - продажу від 02.07.2004 року та додатків до нього вбачається, що його сторонами є [PERSON] та СВАТ «Надвисся» від імені якого згідно постанови господарського суду Черкаської області від 26.12.2003 року у діяв ліквідатор Пшеничний С.М. Предметом вказаного договору купівлі - продажу є приміщення нежитлової будівлі - столової, яка належала СВАТ «Надвисся» на праві власності. Згідно зазначеного договору позивач сплатив відповідачу 2200 грн..(а.с.13-16) З довідки Мокрокалигірської сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 24.04.2023 року вбачається, що СВАТ «Надвисся», яке знаходилось в межах вказаної вище сільської ради, припинило свою діяльність 29.09.2005 року. Також вбачається, що вказане товариство не має правонаступників.(а.с.17) Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України України (в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу), якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В той же час, згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11. 2009 року № 9 зазначено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норми ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовуються щодо правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Як вбачається з пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 2009 року № 9 рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору ( пункт 3 частини 1 статті 3 ЦК України . Норма частини 3 ст. 182 ЦК України щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовуються лише щодо дій ( бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Оцінивши, за своїм внутрішнім переконанням, досліджені у судовому засіданні докази, врахувавши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок досліджених доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність законних підстав для їх задоволення, оскільки визнає, що підписаний сторонами договір є неукладеним та таким, що не створює для сторін прав та обов`язків, а отже, є нікчемним. За таких обставин, суд ухвалює про відмову у задоволенні, заявлених позивачем вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК, відмовляючи у позові, суд покладає судові витрати на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed