Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.05.2023 року, в особі адвоката Тобота Ю.С., звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області,Фонду соціального страхування України, третя особа:Голова комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматський Олександр Олександрович,Голова комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області ,Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. У позові зазначив, що з 05.04.2021 року він обіймав посаду виконуючого обов`язки начальника Токмацького відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області з якого був звільнений 18.04.2023 у зв`язку з скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. В редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 року № 2620 IX, який набрав чинності з 01.01.2023 року припинено діяльність Фонду соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року. Вважає, що при звільненні допущено порушення вимог діючого законодавства, оскільки йому не було запропоновано нову посаду у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, так як Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції фонду були реорганізовані шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року, в той час як Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України видано наказ № 54-090 від 16.12.22023 року, яким наказано скоротити увесь штат та усю чисельність працівників. Вважає таке звільнення незаконним, тому просить визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 06.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, визначено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання відзиву на позов та заяв по суті справи. 17.06.2023 року до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, у яких представник третьої особи просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову, оскільки законодавцем, а саме Верховною Радою України прийнято рішення про припинення ФСС України, а тому, як наслідок, виникли законні підстави для проведення заходів реорганізації ФСС України. 27.06.2023 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Чернікова Д.Ю., надійшла заява про уточнення позовних вимог згідно якої просив визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області №172-к від 18.04.2023 за підписом голови Комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Сударікова І.Ю., яким вирішено звільнити [PERSON] 18.04.2021 у зв`язку з скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.Поновити з 19.04.2023 [PERSON] в правонаступнику Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на посаді аналогічній або рівнозначній посаді виконуючого обов`язків начальника Токмацького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області.Стягнути з правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.04.2023 по дату поновлення позивача на посаді, виходячи з розрахунку 1786,05 грн середньої заробітної плати позивача. 27.06.2023 року від представника позивача адвоката Чернікова Д.Ю. до суду надійшли заперечення щодо наданих ГУ ПФУ в Запорізькій області пояснень по справі, у яких представник відповідача не погодився з доводами представника третьої особи з підстав, які зазначені у позовній заяві. 27.06.2023 року від представника позивача адвоката Чернікова Д.Ю. до суду надійшло клопотання про залучення до участі у розгляді вказаного позову у якості відповідача Головне управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області та виключити зі складу учасників справи Фонду соціального страхування України ,голову комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України Бахматського Олександра Олександровича,Голову комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області Сударікова І.Ю. Ухвалою суду від 11.06.2023 року , за клопотанням представника позивача [PERSON] - адвоката Чернікова Д.Ю., до участі у розгляді справи залучено у якості відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області . 25.09.2023 року від представника відповідача Головного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечував проти задоволення позовник вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надавши письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача. Просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову, оскільки позов заявлено до неналежного відповідача. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.\~\~ Судом встановлено, що з 05.04.2021 року [PERSON] обіймав посаду виконуючого обов`язки начальника Токмацького відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області з якого був звільнений 18.04.2023 у зв`язку з скороченням чисельності і штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. В редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 року № 2620 IX, який набрав чинності з 01.01.2023 року припинено діяльність Фонду соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року. Вважає, що при звільненні допущено порушення вимог діючого законодавства, оскільки йому не було запропоновано нову посаду у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, так як Фонд соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції фонду були реорганізовані шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023 року, в той час як Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України видано наказ № 54-090 від 16.12.22023 року, яким наказано скоротити увесь штат та усю чисельність працівників. Вважає таке звільнення незаконним, тому просить визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 11.09.2023 року , за клопотанням представника позивача [PERSON] - адвоката Чернікова Д.Ю., до участі у розгляді справи залучено у якості відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області . В судовому засіданні представник Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області Пасічник О.М. заперечувала проти залучення Головного Укправління Пенсійного Фонду України до участі у розгляді вказаного спору, оскільки правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області є Пенсійний фонд України, а не Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області при цьому посилалася на постанову Запорізького апеляційного суду від 08.08.2023 року у справі ЄУН № 331/3068/23. Згідно статей\~81,\~83 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як випливає зі змісту статей\~51,\~175 ЦПК\~на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень\~статті 51 ЦПК України\~та з урахуванням частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Отже, ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у пункті 8\~постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»\~роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Стаття 13 ЦПК України\~встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Наполягаючи на заміні відповідача, а саме з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, представник позивача- адвокат Черніков Д.Ю. заперечував про залучення до участі у розгляді справи у якості відповідача Пенсійний фонд України. При цьому, ні позивачем, ні його представником-адвокатом Черніковим Д.Ю., не було надано суду належних і допустимих доказів, у розумінні ст. 76, 77 ГПК України, на підтвердження того, що саме відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, порушив права позивача під час звільнення з займаної посади і має відповідати за даним позовом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічний висновок міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду 12.11. 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19). З огляду на наведені вище норми чинного законодавства та обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги заявлені до неналежного відповідача, що має наслідком відмови в позові, тому у позові [PERSON] необхідно відмовити. При цьому, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку з його пред`явленням до неналежного відповідача, обґрунтованість підстав для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення [PERSON] , поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, судом не перевіряється та не досліджується. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 11.06.2020 року у справі №761/7719/18.

Outcome: dismissed