Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

У січні 2022 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за позикою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.01.2019 відповідач взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 150 000,00 доларів США у строк до 20.02.2020, про що відповідач власноручно написав розписку. Крім того, 11.05.2021 відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в розмірі 200 000,00 доларів США у строк до 30.09.2021, про що відповідач власноручно написав розписку. Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, проте відповідач боргу не повернув, що змусило позивача звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. На підставі чого, позивач просить стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за договорами позики від 01.01.2019 та від 11.05.2021 у загальній сумі 350 000,00 доларів США, що еквівалентно офіційному курсу НБУ станом на 29.12.2021 у сумі 9 544 500,00 грн. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 07.07.2022 відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.08.2022 закрито підготовчий розгляд, призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16.03.2023 у вказаній справі затверджено мирову угоду та закрито провадження у справі. Постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2023 ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16.03.2023 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. У вересні 2023 року матеріали зазначеної цивільної справи повернуто до Дарницького районного суду м. Києва та у встановленому ЦПК України порядку передані у провадження судді Котвицького В.Л. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.10.2023 прийнято до розгляду вказану цивільну справи та призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.11.2023 залучено до участі у розгляді вказаної справи, у якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд про задоволення позову у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи у судовому засідання заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що має сумніви щодо того, що відповідач писав вказані розписки та що позивач мав зазначену у позові грошову суму для надання її у борг відповідачу. Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11.01.2019 відповідач взяв у [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 150 000,00 доларів США у строк до 20.02.2020, про що відповідач власноручно написав розписку. Крім того, 11.05.2021 відповідач взяв у позивача в борг грошові кошти в розмірі 200 000,00 доларів США у строк до 30.09.2021, про що відповідач власноручно написав розписку. Позивач виконав свої зобов`язання перед відповідачем у повному обсязі, надавши відповідачу зазначені грошові кошти, проте відповідач своїх зобов`язань не виконав та у встановлені строки борг позивачу не повернув. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вказані договори позики від 11.01.2019 та від 11.05.2021 було укладено сторонами у виді розписок відповідно до вимог діючого законодавства, підписано відповідачем. Вказані договори не визнано недійсними і є чинними на момент розгляду справи. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15. За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. В даному конкретному випадку договори позики від 01.01.2019 та від 11.05.2021 - боргові документи, укладені між позивачем та відповідачем у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики, свідчать про існування правовідносин за договорами позики між сторонами у справі. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, відповідач має заборгованість за обома договорами на загальну суму у 350 000,00 доларів США, що еквівалентно офіційному курсу НБУ станом на 29.12.2021 у сумі 9 544 500,00 грн. У судовому засіданні представник третьої особи висловила сумніви наявності у позивача зазначених грошових коштів, які він надав відповідачу у борг, а також сумніви, щодо дат складання відповідачем зазначених розписок та щодо фактичного одержання відповідачем грошових коштів. Проте, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своєї думки представник до суду не подала та не зазначила про неможливість подати відповідні докази. Разом з тим, у судовому засіданні відповідач особисто визнав позовні вимоги, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 77. Належність доказів предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі вказаного та

Outcome: approved