Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який був між ними зареєстрований 05.03.1983 року Виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Любашівського району Одеської області, про що було складено відповідний актовий запис № 2. Від шлюбу мають двох синів [PERSON] , 1984 р.н., та [PERSON] , 1987 р.н., які вже повнолітні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що на протязі 20 років їхнє спільне проживання припинено. Кожен з них має свої погляди на життя, відповідачка постійно нехтувала сімейними цінностями, в результаті чого між ними виникали постійні сварки. Шлюб між ними носить формальний характер, а тому збереження його суперечить спільним інтересам, спільне господарство не ведеться, відсутні соціально-побутові відносини. Рішення про розірвання шлюбу є остаточним, оскільки примирятись він не має наміру. На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони у судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи оповіщені відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України. Відповідачка відзив на позов не надала. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява обґрунтована, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. В судовому засіданні судом встановлено, що 05.03.1983 року Виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Любашівського району Одеської області, актовий запис № 2, між сторонами по справі було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією повторного Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 17.10.2023 р. Від шлюбу діти вже повнолітні. Шлюбні стосунки припинені 20 років тому через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Спір про розподіл майна на даний момент відсутній. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За таких обставин справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно ч. 2 ст. 114, абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Outcome: approved