Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

У листопаді 2023 року заявниця звернулася до суду із заявою, мотивованою тим, що народилася та мешкала разом із матір`ю у м. Макіївці Донецької області. Внаслідок вторгнення російської федерації, з 2014 року місто відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. У 2018 році мати померла, а заявницю було передано на виховання до Амвросіївської школи інтернату №4, яку вона закінчила у 2020 році та отримала базову середню освіту. У червні 2023 року заявниця закінчила навчання в технікумі. [INFO] у неї народилася донька. У серпні 2023 року заявниця разом із донькою прибула до м. Суми для постійного проживання. 06.09.2023 звернулася до відповідача із заявою про оформлення паспорта громадянина України вперше. Їй було відмовлено, оскільки її особу не було встановлено, а належність до громадянства України не визначено. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», враховуючи не встановлення ДМС України особи заявника після проведення процедури ідентифікації, просить встановити особу заявника [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Макіївки Гірницького району Донецької області. Ухвалою суду від 11.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. У судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали із зазначених у ній підстав, додатково пояснили, що заявниця разом із донькою наразі проживають з бабусею заявниці та її чоловіком, які є свідками у даній справі та можуть підтвердити її особу. У судовому засіданні представник заінтересованої особи пояснив, що за результатами процедури ідентифікації не вдалося ідентифікувати особу заявника, у зв`язку з чим їй було направлено повідомлення про відмову в оформленні паспортного документа. Вважає необхідним допитати залучених свідків. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження [PERSON] народилася [INFO] у м. Макіївці Гірницького району Донецької області. Свідоцтво видане відділом реєстрації актів громадянського стану Гірницького районного управління юстиції м. Макіївки Донецької області. Матір`ю [PERSON] є [PERSON] . Відомості про батька [PERSON] записані за вказівкою матері (ч 1 ст.135 СК України) (а.с.7-8). 24.05.2007 [PERSON] присвоєно ідентифікаційний номер, про що свідчить довідка Гірницького відділу Макіївської ОДПІ (а.с. 9). [INFO] померла мати заявниці, про що «Макіївським міським відділом РАЦС» непризнаної Донецької народної республіки видано відповідне свідоцтво (а.с. 27). 03.11.2018 «Міграційною службою МВД» нвизнаної Донецької народної республіки видано паспорт [PERSON] , [INFO] , яка народилася у м. Макіївці Донецької області (а.с. 22). 29.05.2020 Амвросіївською школою інтернатом №4 видано [PERSON] атестат про загальну освіту (а.с. 24-25). [INFO] [PERSON] народила доньку [PERSON] . «Державним відділом РАЦС Макіївського управління юстиції Міністерства юстиції ДНР» видано відповідне свідоцтво (а.с. 26). 06.09.2023 заявниця звернулася до відповідача із заявою про надання адміністративної послуги щодо оформлення паспорта громадянина України у формі картки у звичайному порядку у зв`язку з оформленням паспорта громадянина України вперше. 27.09.2023 заявницю було повідомлено, що в ході проведеної перевірки не встановлено особу в порядку п. 43, це є підставою для відмови в оформленні та видачі паспорта відповідно до п.п. 6 п. 100 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №745. Роз`яснено про необхідність звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України (а.с. 11). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є бабусею заявниці, а заявниця дійсно є [PERSON] . Син свідка був у відносинах з [PERSON] , яка народила від нього дитину [PERSON] . Коли [PERSON] була вагітна, син її покинув. Свідок разом з чоловіком проживали у м. Макіївка коли онука була дошкільного віку. Допомагали заявниці та її матері матеріально. Потім переїхали до м. Суми. Коли мати заявниці померла, намагалися забрати онуку зі школи інтернату до м. Суми, однак їм було відмовлено через те, що відсутні документи, які б підтверджували, що свідок є бабусею [PERSON] . Із батьком [PERSON] свідок зараз не спілкується. У серпні 2023 року заявниця разом із донькою приїхали до м. Суми для постійного проживання. Наразі проживають разом з нею. Свідок [PERSON] , який є чоловіком [PERSON] , у судовому засіданні підтвердив, що заявниця є [PERSON] . Пояснив, що син дружини [PERSON] перебував у відносинах з матір`ю заявниці, від нього народилася заявниця [PERSON] . У 2003 році [PERSON] виїхав з м. Макіївки. Коли [PERSON] була маленькою, вони з дружиною допомагали матеріально її матері. Потім переїхали до м. Суми. Після того, як мати [PERSON] померла, її було направлено до школи інтернату. У 2019 році він приїздив до м. Макіївки і до м. Амвросіївки, де відвідував [PERSON] у школі інтернаті. Спілкувався з вчителями з приводу того, щоб забрати заявницю до м. Суми. Йому було відмовлено. У серпні цього року заявниця разом із донькою переїхала до них. Визнають з дружиною заявницю як онуку, а її доньку як правнучку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження\~це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 100, п. 101 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого Постановою КМУ від 25.03.2015 № 302, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС має право відмовити особі в оформленні або видачі паспорта, якщо особу не встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи. У рішенні про відмову в оформленні чи видачі паспорта, яке доводиться до відома заявника в порядку і строки, встановлені законодавством, зазначаються підстави відмови. У разі подання заяви-анкети через уповноваженого суб`єкта територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого суб`єкта для подальшого вручення заявнику. Заявник має право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими йому було відмовлено в оформленні чи видачі паспорта. Матеріали перевірок (у разі надсилання та отримання відповідей на паперових носіях), акт встановлення особи, висновок за результатами встановлення особи скануються та вносяться до відомчої інформаційної системи ДМС (п. 65 Порядку № 302). Як встановлено судом, підставою для відмови у видачі заявнику паспорту громадянина України, стало відсутність документів, які підтверджують особу заявниці. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр» у разі неможливості встановити особу протягом зазначеного строку особа встановлюється за рішенням суду про встановлення факту, що має юридичне значення, для видачі документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України. Відповідно до п.п. 35, 46 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 302, заявник для оформлення паспорта може подати, між іншим, рішення суду про встановлення особи (для осіб, яких не було встановлено за результатами проведення процедури встановлення особи). Із змісту заяви вбачається, що встановлення особи заявника, як громадянина України, потрібно їй для отримання паспорта громадянина України. На підтвердження того, що заявниця є [PERSON] нею надано копію свідоцтва про народження, витягу з державного реєстру актів цивільного стану. Її особу підтвердили два свідка. Крім того, надано копію паспорта, виданого «Міграційною службою МВД» непризнаної Донецької народної республіки, який містить фотозображення заявниці. Суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. У справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.\~Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих органами, що знаходяться на тимчасово окупованій території Донецької області, як доказів, оскільки їх не прийняття може призвести до порушень та обмежень прав заявниці на одержання паспорта громадянина України та підтвердження громадянства. Суд звертає увагу, що окрім свідоцтва про народження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, заявницею було надано копію паспорта, виданого нелегітимним органом на тимчасово окупованій території, який містить фотографію заявниці. Відсутність у заявника можливості надати інші документи, видані уповноваженими органами України, які б підтвердили її особу, не може бути підставою для відмови у видачі паспорта, оскільки така відмова призведе до порушення гарантованого\~Конституцією України\~права заявника. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документів, виданих установами, що знаходяться на тимчасово не контрольованій українською владою території України, як доказів, оскільки неприйняття їх призведе до порушень та обмежень прав заявника. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви та встановлення особи заявника, як громадянина України. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved