Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

25 серпня 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання припиненими трудових відносин, у якому просила визнати припиненими трудові відносини між сторонами у зв`язку зі звільненням [PERSON] за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 20 липня 2022 року; а судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами. Позивачка з 06 липня 2021 року працює у ФОП [PERSON] на посаді медичної сестри у медичній лабораторії « [INFO] » за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами склалися фактичні трудові відносини шляхом укладення усного трудового договору. Факт трудових правовідносин підтверджується довідками ОК-7 та ОК-5, а також історіями по картковому рахунку від 29 липня 2022 року та випискою по надходженням по картці від 30 липня 2022 року. З початком збройної агресії рф 24 лютого 2022 року позивачка втратила зв`язок із роботодавцем та вирішила розірвати трудові відносини. У липні 2022 року засобами поштового зв`язку позивачка надіслала відповідачу заяву про розірвання трудового договору, однак ФОП [PERSON] жодних дій, спрямованих на її звільнення з посади не вчинила чим порушила права позивачки. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.08.2022 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 03 січня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, щодо заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечує позивач. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року у справі №1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі №1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі №1-5/2008 вказав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Згідно зі ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. За інформацією з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-7 та Форма ОК-5) ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) протягом липня-грудня 2021 року здійснювала відрахування обов`язкових страхових платежів за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). У зв`язку з укладенням шлюбу 10 червня 2022 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 10 червня 2022 року, актовий запис №561. Згідно виписки з АТ КБ «ПриватБанк» від 30 липня 2022 року, на картковий рахунок позивачки протягом серпня - листопада 2021 року надходили платежі від [PERSON] з позначкою «зарплата». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника, або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] користуючись своїм правим на розірвання трудового договору з ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) у встановленому законом порядку 20 липня 2022 року на адресу зареєстрованого місцезнаходження відповідача ( [ADDRESS] ) надіслала заяву про розірвання трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 02 травня 2022 року чим висловила своє бажання щодо припинення роботи. Рекомендований лист повернувся на адресу позивача не врученим адресату. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає доведеним, що позивач належним чином у визначеному законом порядку повідомила відповідача за зареєстрованим в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Однак, відповідач ФОП [PERSON] всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин і звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, жодних дій щодо звільнення [PERSON] з роботи не вчинила. Згідно листа ГУ Держпраці у Львівській області від 25 серпня 2022 року, на період дії воєнного стану у Держпраці та її територіальних органів відсутні повноваження на здійснення заходів державного нагляду (контролю) за зверненням [PERSON] щодо можливих порушень законодавства про працю у ФОП [PERSON] . З метою попередження порушення законодавства про працю, фахівцем Управління здійснено спробу провести інформаційно-роз`яснювальну роботу у ФОП [PERSON] , що не надалося можливим, так як [PERSON] на телефонні дзвінки не відповідає, її присутність за адресою реєстрації ( [ADDRESS] ) не встановлена. На поштову та електронну адресу ФОП [PERSON] Управлінням скеровано лист щодо необхідності дотримання законодавства про працю, та повідомлено про адміністративну, фінансову та кримінальну відповідальність. За встановлених судовим розглядом обставин щодо порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний позивачкою спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі №757/61865/16-ц. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довела наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] то ФОП [PERSON] з 20 липня 2022 року, тобто з дня подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved