Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою до Державного підприємства завод «Генератор» про зобов`язання провести приватизацію квартири та передати її у приватну власність. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що з 01.02.2001 працював у ДП завод «Генератор» на підставі контракту. Пунктом 3.5 зазначеного контракту було передбачено обов`язок ДП «Завод «Генератор» забезпечити позивача житлом із правом наступної приватизації. 20.02.2001 строк дії контракту продовжено на 5 років. 01.02.2006 термін контракту продовжено до 31.12.2008 з уточненням умов. 16.05.2002 позивач був тимчасово зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 12.06.2002 розпорядженням Подільської РДА № 680 спірна квартира була включена до числа службових. 03.10.2016 розпорядженням Подільської РДА спірну квартиру виключено із числа службових. 10.01.2017 позивач звернувся до Оболонської РДА з приводу видачі ордеру на спірну квартиру, на що листом від 23.01.2017 йому роз`яснено необхідність звернення за місцем реєстрації працівників ДП «Завод «Генератор». 22.06.2017 Подільська РДА повідомила позивача, що згідно ст. 58 ЖК УРСР єдиною підставою для вселення у надане житлове приміщення є ордер, а тому, зважаючи, що позивач на квартирному обліку не перебуває, підстави для видачі ордеру відсутні. У заявах від 19.10.2018 та від 26 квітня 2019 року, які подавались до ДП «Завод «Генератор», позивачем було ініційовано питання приватизації квартири, проте у відповідь останнього було повідомлено про те, що ДП «Завод «Генератор» не може зареєструвати за позивачем право власності на квартиру, оскільки він не перебуває на квартирному обліку і не має ордера на вселення. Не погоджуючись із зазначеною відмовою позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва із позовом до ДП завод «Генератор» про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року по справі № 758/9406/19 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу. Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року по справі № 758/9406/19 апеляційну скаргу позивача задоволено. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року скасовано. Позов [PERSON] задоволено: - визнано за [PERSON] право на приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнано неправомірною відмову ДП завод «Генератор» у задоволенні вимог [PERSON] про передачу йому у приватну власність квартири за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язано ДП завод «Генератор» передати [PERSON] у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за відсутності у [PERSON] ордера на вказану квартиру. Зазначена постанова суду апеляційної інстанції була оскаржена відповідачем в касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року касаційна скарга ДП завод «Генератор» була задоволена частково. Постанова Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у частині задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов`язання державного підприємства завод «Генератор» передати [PERSON] у приватну власність квартиру за відсутності в нього ордера на квартиру скасована і в цій частині у позові [PERSON] відмовлено. У решті постанова Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року залишена без змін. 27 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до відповідача листом у якому просив повідомити чому ДП завод «Генератор» не виконується рішення Київського апеляційного суду від 27.10.2022 року, яке набрало законної сили. У відповідь на вказане звернення відповідач повідомив, що постановою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 27.10.2021 року у частині задоволення позовних вимог про зобов`язання державного підприємства завод «Генератор» передати [PERSON] у приватну власність квартиру за відсутності у нього ордера на квартиру і в цій частині відмовлено [PERSON] у позові. Позивач вказував, що відповідач, посилаючись на часткове скасування Верховним Судом постанови Київського апеляційного суду, вважає, що в нього відсутній обов`язок передати у приватну власність спірну квартиру, у зв`язку з чим не вчиняє жодних дій, спрямованих на прийняття рішення про задоволення заяви позивача про приватизацію займаної ним квартири. Посилаючись на те, що бездіяльністю відповідача порушене його право на приватизацію займаної ним на законних підставах квартири, а також на те, що преюдиційним рішенням Верховного Суду визнано незаконною відмову відповідача у приватизації спірної квартири, а також визнано за позивачем право на приватизацію, [PERSON] просив суд зобов`язати Державне підприємство завод «Генератор» провести приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на його ім`я. Крім цього позивач просив суд зобов`язати ДП «Завод Генератор» прийняти рішення про передачу в його приватну власність спірної квартири, а також покласти на відповідача обов`язок видати йому свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Ухвалою суду від 27 березня 2023 року було відкрите провадження у даній справі та вирішено здійснювати її розгляд у загальному позовному провадженні. 26 квітня 2023 року на адресу суду від представника ДП Завод «Генератор» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог. В обґрунтовування заявлених заперечень відповідач стверджував, що заявлені позивачем позовні вимоги суперечать вимогам законодавства та не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. Зокрема, відповідач зазначав, що умовами укладених з позивачем контрактів, на підставі яких останній виконував трудові обов`язки під час роботи в ДП Завод «Генератор», не було передбачено обов`язку відповідача забезпечити позивача постійним житлом з правом наступної приватизації, а вказано про надання позивачу для проживання окреме житло у відомчому приміщенні та протягом трьох років з дня підписання контракту забезпечити закріплення цієї квартири за ним. Відповідач стверджує, що ним було виконано умови п. 3.6. контракту від 20.02.2001 року, надано службову квартиру у тимчасове користування до 01.02.2006 року. Також відповідач вказує, що виконав умови п. 3.6. контракту від 01.02.2006 року щодо звернення до органів місцевого самоврядування для забезпечення видачі ордера на квартиру. Однак, через те, що позивач вже проживав у зазначеній квартирі Оболонська РДА відмовила позивачеві у видачі ордера. Крім цього у поданому відзиві ДП Завод «Генератор» зазначає, що позивач не подав із заявою про приватизацію квартири усіх необхідних документів, визначених п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. Зокрема, за твердженнями відповідача, позивач не надав довідку, видану органом приватизації за попереднім місцем проживання щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду, надавши замість неї довідку з відділення Ощадбанку. Також відповідач вказував, що позовні вимоги, заявлені [PERSON] у даному позові, є аналогічними тим, які були предметом розгляду у справі № 758/9406/19, по якій ухвалене рішення Верховним Судом та відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ДП Завод «Генератор» передати позивачу у приватну власність квартиру за відсутності у нього ордера на квартиру. У зв`язку з цим представник відповідача просив суд закрити провадження у справі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] з 01 лютого 2001 року працював у ДП завод «Генератор» на підставі укладеного між сторонами трудового контракту, строк дії якого неодноразово продовжувався. Відповідно до пункту 3.5. контракту від 01 лютого 2001 року адміністрація заводу «Генератор» зобов`язалася забезпечити [PERSON] постійним житлом з правом наступної приватизації. Згідно з пунктом 3.6. контракту, укладеного 20 лютого 2001 року між ДП завод «Генератор» та [PERSON] , адміністрація заводу зобов`язувалась надати позивачу окреме житло для проживання у відомчому приміщенні підприємства за адресою: [ADDRESS] і протягом трьох років з дня підписання контракту забезпечити закріплення цієї квартири за ним. Відповідно до пункту 3.6. контракту, укладеного 01 лютого 2006 року між ДП завод «Генератор» та [PERSON] , адміністрація заводу зобов`язувалась протягом до 6 місяців з дня підписання цього контракту подати необхідні документи в органи місцевого самоврядування для забезпечення видачі [PERSON] ордера на квартиру, виділену йому підприємством 01 лютого 2001 року за адресою: [ADDRESS] для його проживання у м. Києві на постійній основі. 16 травня 2002 року [PERSON] був тимчасово зареєстрований за вищевказаною адресою. Відповідно до виписки з Протоколу №27 засідання житлово-побутової комісії ДП завод «Генератор» від 29.10.2003 року, затвердженого на засіданні профспілкового комітету заводу «Генератор», постановлено клопотати перед адміністрацією і профкомом заводу про закріплення однокімнатної службової квартири [ADDRESS] , згідно укладеного контракту між [PERSON] та адміністрацією заводу. Крім того, спільним рішенням № 3 адміністрації та президії профкому заводу «Генератор» від 25.01.2006 року, в зв`язку з продовженням Контракту з заступником головного конструктора заводу [PERSON] , для виконання особливо важливих робіт та дотриманням умов Контракту зі сторони адміністрації, вирішено продовжити термін надання службової квартири, яка є власністю заводу, по [ADDRESS] [PERSON] на період до 31.12.2008 року. З матеріалів справи також вбачається, що генеральний директор ДП завод «Генератор» Захрабов М.Н. особисто листом від 07.02.2006 року звертався до начальника ВП та РФО Подільського району м. Києва з проханням здійснити реєстрацію позивача за місцем фактичного проживання в будинку, який знаходиться у власності заводу, за адресою: [ADDRESS] . За клопотанням адміністрації заводу строк реєстрації позивача за вищевказаною адресою було продовжено до 31 грудня 2008 року. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2011 року у справі № 2-4359/10 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2010 року в частині відмови у задоволенні вимог про переведення службової квартири в неслужбову скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов в цій частині задоволено. Зобов`язано ДП завод «Генератор» виконати умови пункту 3.6. трудового контракту, який був укладений 01 лютого 2006 року між [PERSON] та підприємством, та подати всі необхідні документи до Подільської районної у м. Києві державної адміністрації для вирішення питання про переведення квартири по [ADDRESS] зі службової в неслужбову. У решті рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2010 року залишено без змін. Зазначеним судовим рішенням встановлено, зокрема, що завод, будучи стороною вищезгаданого трудового контракту, маючи в своєму розпорядженні відомчий будинок, поселивши та зареєструвавши в ньому позивача, без поважних на те причин не виконав п. 3.6 цього контракту, оскільки безпідставно не звернувся до відповідного державного органу з необхідними документами для вирішення питання про переведення спірної квартири з числа службових у неслужбову, не забезпечив видачу йому ордера на неї та проживання в ній на постійній основі. На підставі Рішення Київської міської ради від 22 січня 2015 року № 8/873 «Про повернення історичної назви вулиці у місті Києві», вул. Фрунзе була перейменована на вул. Кирилівська . 29.10.2018 року [PERSON] звернувся до керівництва ДП завод «Генератор» з проханням здійснити дії з приватизації квартири [ADDRESS] , що була надана йому підприємством згідно умов укладеного контракту. У відповідь на вказане вище звернення 28.11.2018 року за № 8/1838 листом за підписом директора ДП завод «Генератор» Ольшанського В.О. було повідомлено про те, що ДП завод «Генератор» не може зареєструвати за Позивачем право власності на квартиру згідно діючого законодавства, оскільки він не перебуває на квартирному обліку в місті Києві та не має ордера на вселення у вищевказану квартиру. 20 травня 2019 року представником позивача - адвокатом Мамчиком Д.О. було подано через канцелярію ДП завод «Генератор» супровідний лист, до якого додавались: заява [PERSON] про приватизацію квартири від 26.04.2019 року разом з документами, які визначені п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. Листом директора ДП заводу «Генератор» Ольшанського В.О. від 19.06.2019 року заяву [PERSON] про приватизацію житла повернуто без задоволення вимог. Відмова у задоволенні заяви про приватизацію спірної квартири була обґрунтована тим, що [PERSON] вже не перебуває в трудових відносинах з ДП завод «Генератор» та не стоїть в черзі на отримання житлової площі. У липні 2019 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ДП завод «Генератор» про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити певні дії (справа № 758/9406/19). Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 31 травня 2021 року по справі № 758/9406/19 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року по справі № 758/9406/19 апеляційну скаргу позивача задоволено. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 травня 2021 року скасовано. Позов [PERSON] задоволено: - визнано за [PERSON] право на приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнано неправомірною відмову ДП завод «Генератор» у задоволенні вимог [PERSON] про передачу йому у приватну власність квартири за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язано ДП завод «Генератор» передати [PERSON] у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за відсутності у [PERSON] ордера на вказану квартиру. Постановою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року касаційна скарга ДП завод «Генератор» була задоволена частково. Постанова Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у частині задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов`язання державного підприємства завод «Генератор» передати [PERSON] у приватну власність квартиру за відсутності в нього ордера на квартиру скасована і в цій частині у позові [PERSON] відмовлено. У решті постанова Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року залишена без змін. В ході розгляду вищевказаної справи судами апеляційної та касаційної інстанції також досліджувались та були встановлені вищевказані обставини, у зв`язку з чим суд вважає їх доведеними. В постанові Верховного Суду від 31.08.2022 року по справі № 758/9406/19 також були зроблені преюдиційні для даної справи висновки про те, що спірна квартира, яку займає позивач, перебуває у повному господарському віданні заводу «Генератор» та із державної власності у комунальну не передавалася, а тому вирішення питання щодо приватизації цієї квартири належить до компетенції ДП завод «Генератор», оскільки спільних органів приватизації із відповідною місцевою державною адміністрацією не створювалося. Позивач з дозволу та за ініціативою відповідача зареєстрований і проживає в однокімнатній квартирі з 2001 року, тобто на законних підставах, що відповідачем не оспорювалося. Спірна квартира виключена із числа службових розпорядженням Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 03 жовтня 2016 року № 642, належить до об`єктів приватизації, перелік яких визначений частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», і не входить до переліку об`єктів, що не підлягають приватизації, передбаченого частиною другою статті 2 вказаного Закону. При цьому преюдиційним судовим рішенням апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2011 року у справі № 2-4359/10 встановлено, що позивачу ордер не було видано у зв`язку із тим, що відповідач не забезпечив йому видачу ордера на квартиру та проживання у ній на постійній основі, не дивлячись на необхідність виконання умов укладеного між ними трудового контракту та неодноразові звернення позивача. Доводи про те, що позивач вселився у спірне житлове приміщення без дотримання встановленого законодавством порядку, а саме за відсутністю ордера, є безпідставними, оскільки позивач неодноразово намагався отримати ордер та приватизувати квартиру, проте адміністрація ДП завод «Генератор» незаконно перевела спірну квартиру з неслужбової в службову та у порушення укладеного між ними 01 лютого 2006 року умов пункту 3.6. трудового контракту не забезпечила видачу позивачу ордера на квартиру та проживання у ній на постійній основі. Верховним Судом також було встановлено, що [PERSON] звертався до органу приватизації, яким є ДП завод «Генератор», з необхідним для приватизації квартири пакетом документів, як це передбачено статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також пунктом 18 Положення № 396. Згідно ч. 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, право [PERSON] на приватизацію займаної ним на законних підставах квартири, а також той факт, що останній звертався до ДП завод «Генератор», який є органом приватизації, з необхідним для приватизації пакетом документів були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а отже є обов`язковими для суду та не підлягають повторному доказуванню під час розгляду цієї справи. 22.08.2023 року позивач звернувся до відповідача листом, у якому просив повідомити надати інформацію щодо виконання ДП завод «Генератор» постанови Київського апеляційного суду від 27.10.2022 року у справі № 758/9406/19, яка набрала законної сили. Однак ДП завод «Генератор», як встановлено судом в ході розгляду справи, незважаючи на те, що право позивача на приватизацію підтверджено в судовому порядку, не поновив права [PERSON] добровільно, та не вчиняє дій щодо приватизації спірної квартири на ім`я останнього, посилаючись на те, що постановою Верховного Суду від 31.08.2022 року по справі № 758/9406/19 було частково скасовано постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року у частині задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов`язання державного підприємства завод «Генератор» передати [PERSON] у приватну власність квартиру за відсутності в нього ордера на квартиру скасована і в цій частині у позові [PERSON] відмовлено. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У частині третій статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (частина друга статті 2 Закону). Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно ч. 1 статті 6 Закону незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири. Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Частиною 3 зазначеної статті визначається, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. У частині десятій статті 8 вказаного Закону закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Отже, з вищенаведених статей вбачається, що право особи на приватизацію житла, яке вона займає на законних підставах, гарантується на рівні міжнародного права та Конституції України. Органам приватизації заборонено безпідставно відмовляти громадянам у приватизації житла, окрім випадків, прямо передбачених діючим законодавством. Крім цього Законом прямо визначено обов`язок органу приватизації, за наявності для того відповідних правових підстав, прийняти рішення про передачу квартири у власність громадянина не пізніше місяця з дня одержання відповідної заяви про приватизацію. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до ДП завод «Генератор», який є уповноваженим органом з приватизації, із відповідною заявою про приватизацію займаної ним квартири ще у 2019 році, на що отримав відмову з посиланням на відсутність у нього ордера на квартиру, а також на те, що позивач не перебуває у трудових відносинах з відповідачем та не стоїть в черзі на отримання житлової площі. Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року по справі № 758/9406/19, відмова ДП завод «Генератор» у задоволенні вимог [PERSON] про передачу йому у приватну власність квартири за адресою: [ADDRESS] була визнана неправомірною. За [PERSON] також було визнано право на приватизацію займаної квартири. В цій частині вказана постанова суду апеляційної інстанції була залишена без змін Верховним Судом, а отже ці обставини не підлягають повторному доведенню. Таким чином право позивача на приватизацію займаної квартири підтверджено в судовому порядку. В свою чергу обов`язок відповідача розглянути заяву про приватизацію та прийняти за результатами розгляду відповідне рішення про передачу квартири у приватну власність позивача, прямо передбачений Законом. У зв`язку з цим, враховуючи, що підстави, через які відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача про приватизацію квартири, судовим рішенням, яке набрало законної сили, були визнані незаконними, суд критично відноситься до доводів ДП завод «Генератор» стосовно того, що постановою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року, було скасовано постанову Київського апеляційного суду від 27.10.2021 року у частині задоволення позовних вимог про зобов`язання державного підприємства завод «Генератор» передати [PERSON] у приватну власність квартиру за відсутності у нього ордера на квартиру і в цій частині відмовлено [PERSON] у позові. Суд наголошує, що Законом чітко визначений обов`язок Відповідача провести приватизацію квартири за наявності для того правових підстав, а також прямо передбачений строк, протягом якого він має це зробити - один місяць. За наявності у позивача підтвердженого в судовому порядку права на приватизацію, бездіяльністю відповідача порушуються житлові права [PERSON] . Згідно з пунктом 1 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Судом встановлено, що позивачем виконано вимоги зазначеного пункту Положення та надано відповідачу документи, необхідні для проведення приватизації квартири. При цьому суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність серед наданих із заявою про приватизацію документів ордера на квартиру, оскільки, як було зазначено Верховним Судом в постанові від 31.08.2022 року по справі № 758/9406/19, преюдиційним судовим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2011 року у справі № 2-4359/10 встановлено, що Позивачу ордер не було видано у зв`язку із тим, що відповідач не забезпечив йому видачу ордера на квартиру та проживання у ній на постійній основі, не дивлячись на необхідність виконання умов укладеного між ними трудового контракту та неодноразові звернення Позивача». Як встановлено Верховним Судом, позивач з дозволу та за ініціативою відповідача зареєстрований і проживає в однокімнатній квартирі з 2001 року, тобто на законних підставах, що відповідачем не оспорювалося. Суд також враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, викладені в постанові Верховного Суду від 24.02.2021 року по справі № 296/4642/19, згідно яких відсутність ордера на вселення, за умови, що особа проживає у житлі на законних підставах, не може бути підставою для відмови в проведенні приватизації, оскільки перелік підстав для відмови у приватизації, наведений в Законі, який вичерпним, не передбачає такої підстави для відмови у приватизації. Суд також не приймає доводи відповідача з приводу того, що позивачем разом із заявою про приватизацію до органу приватизації не було надано документів, які б підтверджували невикористання права на приватизацію державного житлового фонду за попереднім місцем проживання. Згідно п. 18 Положення № 396 разом із заявою про приватизацію житла, громадянин має подати до органу приватизації документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду. Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія заяви [PERSON] від 26 квітня 2019 року про приватизацію займаної ним квартири за адресою: [ADDRESS] , до якої додано довідку ПАТ «Державний ощадний банк України» від 28.08.2017 року № 1023, видану на ім`я позивача, про те, що приватизаційні депозитні рахунки за номінальною вартістю житлового чека за адресою: [ADDRESS] використано на суму 1, 67 грн. Залишок коштів для приватизації частки державного житлового фону складає 2, 53 грн. Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Номінальна вартість житлового чеку визначається відновною вартістю наявного державного житлового фонду з урахуванням загального індексу зростання вартості майна - 10, прийнятого для розрахунків в Державній програмі приватизації державного майна (606 млрд. крб. за станом на 1 липня 1992 року), з розрахунку на кожного громадянина України - 12 тис. карбованців. Ця сума підлягає періодичній індексації відповідно до рішень Кабінету Міністрів України. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир(будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до п 20 Положення № 396 Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). В п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10.06.2010 зазначено, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого ч. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію». Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.1993 № 305 «Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків» та Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 27.08.2000 року № 179, з метою використання житлових чеків за їх призначенням в установах Ощадбанку України відкриваються приватизаційні депозитні рахунки, на які зараховується повна номінальна вартість житлових чеків громадян. Облік операцій за депозитними рахунками в установах банку здійснюється за позабалансовими рахунками відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від11.09.2017 № 89 (зі змінами). Отже, єдиним розпорядником інформації про залишки житлового чеку на відповідному позабалансовому рахунку є Ощадбанк, який надає інформацію про наявність/відсутність особи у списках на приватизацію, атому довідка Ощадбанку сама по собі є достатнім документом на підтвердження невикористання права на приватизацію державного житлового фонду. Суд також не погоджується з доводами відповідача про те, що провадження у справі підлягає закриттю через те, що позовні вимоги [PERSON] у даному позові є аналогічними тим, які були предметом розгляду у справі № 758/9406/19, по якій вже ухвалене остаточне рішення та відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ДП Завод «Генератор» передати позивачу у приватну власність квартиру за відсутності у нього ордера на квартиру. Пунктом 3 ч. 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суд про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, зо набрав законної сили за тими самими вимогами. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, провадження № 14-225цс19,вказано, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, провадження № 14-58цс18,зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19,вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Судом встановлено, що у провадженні Подільського районного суду міста Києва перебувала справа № 758/9406/19 за позовом [PERSON] до ДП завод «Генератор». У вказаній справі Плащенко обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що Відповідач незаконно відмовив йому у задоволенні заяви про приватизацію квартири у зв`язку із відсутністю в нього ордера та неперебування на квартирному обліку, не визнає його право на приватизацію квартири, у зв`язку із чим просив суд: - визнати за ним право на приватизацію квартири; - визнати неправомірною відмову ДП завод «Генератор» у задоволенні вимог щодо передачі в приватну власність квартири з підстав неперебування [PERSON] в трудових відносинах з підприємством, неперебування [PERSON] в черзі на отримання житлової площі, а також відсутності у [PERSON] ордера на квартиру. - зобов`язати ДП завод «Генератор» передати у приватну власність [PERSON] спірну квартиру за відсутності у нього ордера на вказану квартиру. Таким чином підставою позову у справі № 758/9406/22 була незаконна відмова ДП завод «Генератор» у задоволенні заяви про приватизацію квартири та невизнання права [PERSON] на приватизацію. Предметом позову у справі № 758/9406/22 були наступні матеріально-правові вимоги: - визнання права на приватизацію квартири; - визнання відмови ДП завод «Генератор» щодо задоволення заяви [PERSON] про приватизацію квартири неправомірною; - зобов`язання ДП завод «Генератор» передати спірну квартиру у приватну власність [PERSON] за відсутності в нього ордера на вказану квартиру. Підставою даного позову [PERSON] вказує ту обставину, що ДП завод «Генератор», за наявності у позивача права на приватизацію, підтвердженого судовим рішенням, що набрало законної сили, не вчиняє жодних дій задля задоволення заяви [PERSON] про приватизацію, посилаючись на відсутність у нього такого обов`язку. Тобто підстави даного позову є відмінними від підстав попереднього позову, що був предметом розгляду у справі № 758/9406/19. Предмет позову у цій справі також відмінний від предмету позову по справі № 758/9406/19. Зокрема, у вищевказаній справі Позивач просив суд зобов`язати Відповідача передати йому у приватну власність спірну квартиру за відсутності в нього ордера на вказану квартиру. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, Верховний Суд зазначив, що даний спосіб захисту прав Позивача є неналежним, оскільки суд не наділений правом здійснювати приватизацію та передавати квартиру у приватну власність. У даній справі Позивач просить суд зобов`язати ДП завод «Генератор» провести приватизацію квартири, яку він займає, на його ім`я, прийняти рішення про передачу у приватну власність цієї квартири, а також зобов`язати відповідача видати йому свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Враховуючи встановлені обставини, суд не приймає доводи відповідача про необхідність закриття провадження у справі через те, що позивач вже звертався з тотожним позовом до ДП завод «Генератор», оскільки підстави та предмет даного позову є відмінними від підстав та предмету позову, зо були предметом судового розгляду справі № 758/9406/19. На підставі вищенаведеного, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] в частині покладення на ДП завод «Генератор» обов`язку провести приватизацію квартири, в якій він постійно проживає на законних підставах, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При обранні способу захисту порушеного права позивача, судом враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, зроблені в постанові від 20.06.2018 року по справі № 200/18858/16-ц, а також Верховного Суду, зроблені в постанові від 18.12.2018 року по справі № 183/2859/16, згідно яких суд має повноваження зобов`язати орган приватизації провести приватизацію на ім`я особи. У задоволенні іншої частини позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити з огляду на те, що вони є передчасними, а також не відносяться до повноважень суду. Порядок, процедура, умови приватизації, права та обов`язки сторін приватизації квартири чітко урегульована Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд. Пункт 14 Положення № 396 передбачає, що передача квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках які на момент набрання чинності Законом України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" перебували у комунальній власності, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до приписів пункту 16 Положення № 396 передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Пунктом 23 Положення № 396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Таким чином, оскільки проведення процедури приватизації включає в себе прийняття відповідним органом рішення про приватизацію, суд вважає, що задоволення позовної вимоги [PERSON] про покладення на відповідача обов`язку провести приватизацію квартири є достатнім для поновлення його порушених прав. Щодо заявленої позивачем вимоги про покладення на відповідача обов`язку видати [PERSON] свідоцтво про право власності на спірну квартиру, суд вважає, що ці вимоги є передчасними, оскільки, згідно п. 23 Положення № 396, таке свідоцтво видається на підставі прийнятого органом приватизації рішення про передачу житла у власність громадянина. Оскільки суд не є органом приватизації, а на момент розгляду справи рішення про передачу квартири у власність [PERSON] ДП завод «Генератор» не прийняте, суд вважає, що у задоволенні цієї вимоги необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з цим, з ДП завод «Генератор» на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial