Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

30.08.2023 представник позивача - адвокат Ієговська А.О. звернулася до суду з позовом до відповідача ПрАТ ""Страхова компанія "Євроінс Україна", у якому просила стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 207 816 грн 00 коп., що становить страхове відшкодування пов`язане із смертю потерпілого на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України"Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.04.2023 року близько 22 год. 31 хв. в Миколаївській обл., на автодорозі«Благовіщенське-Миколаїв» відбулась дорожньо-транспортна пригода в якій водій [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем марки "OPEL VEСTRA" р.н. [NUMBER] , не впорався з керуванням, допустив наїзд на дерево, після чого відбулось загорання транспортного засобу. Внаслідок даної ДТП пасажир [PERSON] , [INFO] , від отриманих травм загинув. Оскільки Позивач - Мати по відношенні до загиблго, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , у зв`язку з її смертю Позивачу спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилась у втраті Позивачем годувальника [PERSON] . Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у Відповідача за договором об ов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР3565297, який діяв на момент настання ДТП станом на 13.04.2023 року. 14.04.2023 року за фактом настання даної ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023150000000156 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування, по якому позивача було визнано потерпілим Проте, як передбачено діючим законодавством, майнова та моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовуються незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 33, ст. 35 Закону №1961-IV представником Позивача 25.04.2023 року було надано Відповідачу повідомлення про ДТП та заяви на здійснення страхового відшкодування з усіма необхідними документами . Серед заявлених Позивачем до відшкодування вимог, містились: 1. здійснення страхового відшкодування, пов`язаного з моральною шкодою в сумі 80 400,00 грн; 2. здійснення страхового відшкодування, пов`язаного із понесеними витратами на поховання в сумі 59830,00 грн.. З 27.06.2023 року по 12.07.2023 року страховик здійснив виплату страхового відшкодування в загальному розмірі 112 184,00 грн., відповідно до угоди про врегулювання спору від 02.06.2023 року. Щодо вимоги Позивача про здійснення страхового відшкодування заподіяної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону №1961-IV зазначили, що така вимога при досудовому врегулюванні не пред`являлась до страховика. Позивач користуючись своїм конституційним правом прийняв рішення про пред`явлення даної вимоги в судовому порядку. Право на звернення до суду закріплено у Конституції України і на час зверненняпозивача із позовом відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширювалася на всі правовідносини, що виникали у державі. У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування. Такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у справі№465/4287/15 (провадження №14-406цс19, постанова від 11 грудня 2019 року). З урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду та користуючись своїм Конституційним правом, Позивачем не вживалось жодного досудового врегулювання, а навпаки прийнято рішення про звернення безпосередньо до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування зі страхової компанії. В розумінні ст. 1200 ЦК України, Позивач є особою, яка, за життя свого сина, була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку встановленого законом у 2008 році та відносилась до непрацездатних осіб, а тому підпадає під дію пункту 2 частини 1 статті 1200 ЦК України та ч. 1 ст. 202 СК України. Факт досягнення пенсійного віку Позивачем підтверджується статтею 12 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення", згідно якої право на пенсію за віком мають жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років, та пенсійним посвідченням серії [NUMBER] виданого 18.09.2008 року Пенсійним фондом України. Факт перебування Позивача на утриманні у загиблого сина підтверджується інформаційною довідкою №23063-000636139-037-08 від 25.08.2023 року про спільне проживання Позивача із загиблим сином [PERSON] . Отже, з наведеного вище слідує те, що Позивач являється непрацездатною особою пенсійного віку, якого вона досягла у 2008 році. Таким чином, Позивач є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю СИНА, оскільки на день його смерті була на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання. Пунктом 27.2. статті 27 Закону України №1961-IV від 01.07.2004: "Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку". Звертають увагу суду, що Позивач просить стягнути суму регламентної виплати у зв`язку із втраті годувальника в мінімальному розмірі. На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмір 6 700,00 грн. Отже, загальний розмір страхового відшкодування пов`язаного зі смертю потерпілого становить 241 200,00 грн. Єдиним близьким родичем загиблого [PERSON] є його мати [PERSON] . Батько загиблого - [PERSON] - в 2017 році помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Станом на момент смерті [PERSON] одруженим не був, дітей не мав.Оскільки, Позивач - є єдиним непрацездатним членом сім`ї загиблого, остання має право на мінімально гарантовану Законом №1961-IV виплату страхового відшкодування у зв`язку зі смертю [PERSON] . Оскільки ліміт страхової суми за полісом АР3565297 становить 320 000,00 грн., страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 112 184,00 грн., то загальний мінімально гарантований законом Позивачу розмір страхового відшкодування, у зв`язку зі смертю потерпілого становить 207 816,00 грн., який не перевищує страховий ліміт Також зазначив, що не очікує понести судові витрати при розгляді справи в суді першої інстанції. Ухвалою від 01.09.2023 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. Одночасно витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області : - належним чином оформлену довідку про розмір пенсії [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) за період з 13.04.2022 по 13.04.2023 рік; - належним чином завірену довідку форми ОК 5 відносно [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ) за період 13.04.2022 по 13.04.2023 рік. 11.12.2023 представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову виходячи з на відсутності надання позивачем доказів, що вона перебувала на утриманні потепілого , крім того він отримує пенсію на рівні прожиткового мінімумум , встановленого законом , отже відсутні фактичні обставини, які свідчать про потребу позивача у матеріальній допомозі , передбаченій ст. 202 СК України. Крім того, станом на дату смерті загиблий не мав офіційного доходу, що також спростовує твердження позивача, що вона перебувала на його утриманні. Представник позивача надав суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити, відповіді на відзив не подав.. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі„ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. З`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до витягу з ЄРДР, 14.04.2023 року внесено відомості про кримінальне провадження №12023150000000156 , асаме 13.04. 2023 13.04.2023 року близько 22 год. 31 хв. в Миколаївській обл., на автодорозі «Благовіщенське-Миколаїв» відбулась дорожньо-транспортна пригода в якій водій [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем марки "OPEL VEСTRA" р.н. [NUMBER] , не впорався з керуванням, допустив наїзд на дерево, після чого відбулось загорання транспортного засобу. Внаслідок даної ДТП пасажир [PERSON] , [INFO] , від отриманих травм загинув. [PERSON] є матір`ю до загиблго [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія [PERSON] за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у ПрАТ "СК "Євроінс Україна" за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР3565297, який діяв на момент настання ДТП станом на 13.04.2023 року. Згідно з полісом №АР3565297 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 320 000 грн. Як підтверджується матеріалами справи, позивачка фактично проживала та була зареєстрована за однією адресою з сином [PERSON] в [ADDRESS] . [PERSON] є пенсіонером за віком та отримує пенсію з 18.09.2008 року і довічно. Згідно матеріалів справи , інформація щодо [PERSON] , за період з 13.04.2022 в реєстрі затрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня. Згідно із ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайнових прав фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, з огляду на положення ст.1166 ЦК, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача, збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: «При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю майну третьої особи». Відповідно до п. 24.3. ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті. Згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі №465/4287/15, відповідно до якої потерпілий в межах строків, передбачених п.37.1.4 ст.37 Закону має здійснити своє волевиявлення про захист свого порушеного права шляхом подання заяви про страхове відшкодування до страховика або шляхом звернення із позовною заявою до суду. Так, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) серед іншого є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає. Із аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Як вбачається з матеріалів справи, представник позивача 25.04.2023 року звернулася до страховака з повідомленням про ДТП, та заявами про випалту страхового відшкодування , пов`язаного із моральною шкодою у розмірі 80 400 грн ( максимально встановлений розмір) та страхового відшкодування, пов`язаного з витратами на поховання у розмірі 59 830 грн. Згіднго угоди про врегулювання спору від 02.06.2023 року, ПрАТ СК "Євроінс Україна" виплачує потерпілій особі [PERSON] 112 184 грн. з загального розміру вимог потерпілої оосби до страховика у рорзмірі 140 230 грн - відповідно до п.п. 27.3 та 27.4 ст. 27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», асаме відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання, заподіяних злочином, відносно випадку , що стався 13.04.2023 року. Отримання вказаної суми стараховго відшкодування позивач не заперечує. 30 серпня 2023 позивачка звернулася з позовною заявою про відшкодування шкоди внаслідок втрати годувальника, заподіяної внаслідок використання застрахованого транспортного засобу, безпосередньо до Центрального районного суду м.Миколаєва, тобто в межах 3-річного строку на таке звернення. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року(справа №465/4621/16к) У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 р. у справі № 755/18006/15-ц, вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 р. у справі № 345/3335/17, у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 р. у справі № 445/370/19. Відповідач не довів належними та допустимими доказами, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України від 01 липня 2004 року "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV) у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 27 Закону України № 1961-IV, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. Цим особам шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди (стаття 1200 ЦК України). Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року, у справі №644/5365/16-ц. Страхове відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, здійснюється в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК (ст. 1200 ЦК України) та розділом ІІІ Закону України від 1 липня 2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Правовідносини пов`язані із виплатою страховою компанією страхового відшкодування також врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( далі Закон №1961-ІV). Пунктом 22.1 статті 22 Закону №1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до вимог п. 35.1. ст. 35 Закону №1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: partial