Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Позивач\~ [PERSON] звернувся до суду із вказаною вище позовною заявою до\~ [PERSON] , Одеської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю на 13/50 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з дня смерті свого батька, тобто з травня 2011 року повністю володіє та утримує спірну частину житлового будинку - 13/50 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Про наявність спадкової справи, відкритої після смерті дядька [PERSON] , до дня звернення до суду позивачу відомо не було. Про наявність осіб, які набули право на спадщину до дня звернення до суду, позивачу також відомо не було. Позивач зазначає, що він вимушений утримувати власними зусиллями та за власні кошти спірну частину житлового будинку, оскільки залишення її без належного утримання призведе до погіршення стану його приватної власності, що розташована суміжно зі спірною частиною житлового будинку. Позивач зробив спірну частину будинку придатною для проживання та підтримує її в належному стані, відкрито володіє цим майном більше 10 років. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу за №523/12189/21 розподілено на суддю Далеко К.О. Ухвалою суду від 12 липня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 24 січня 2022 року: - витребувано у комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» належним чином завірену копію технічної документації на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; - витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гур`янової Людмили Геннадіївни належним чином завірену копію спадкової справи №51410606 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; - витребувано у Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; - зобов`язано керівників комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гур`янову Людмилу Геннадіївну надати суду документи, що витребовуються, протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали. Ухвалою суду від 24 січня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] . Ухвалою суду від 30 червня 2022 року: 1) витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гур`янової Людмили Геннадіївни належним чином завірену копію спадкової справи № 49827100, номер у нотаріуса №23/2010, заведену після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; 2) витребувано у Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Зобов`язано керівників Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одесі, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гур`янову Людмилу Геннадіївну надати суду документи, що витребовуються, протягом п`яти днів з дня отримання цієї ухвали. Ухвалою суду від 17 жовтня 2022 року залучено до справи в якості співвідповідача [PERSON] . Встановлено строк для подання співвідповідачем відзиву на позов не пізніше 15 (п`ятнадцяти) днів з дня вручення йому цієї ухвали. Роз`яснено, що копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Ухвалою суду від 24 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу про визнання права власності за набувальною давністю. ІІІ. Позиції сторін. Позивач у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи є заява представника позивача\~\~- адвоката Сендика О.О. про підтримання позовних вимог, в якій він просив розглядати справу у їх з позивачем відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог, та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач\~ [PERSON] та її представник - адвокат Дорошенко С.О. до судового засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином, шляхом направлення судової повістки на електронну адресу адвоката Дорошенко С.О. Відзиву, будь-яких заперечень до суду не подавали. Матеріали справи містять заяву адвоката Дорошенко С.О. про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача Одеської міської ради про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, до суду не з`явився, про причини не явки суд не повідомив. Будь-яких заперечень чи клопотань до суду не подавав. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно, до суду не з`явилась, причини не явки суд не повідомила. Пояснень чи клопотань до суду не подавала. Згідно з положеннями ч.1\~ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду позивача на проведення розгляду справи у його відсутність, відсутність відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення розгляду справи, належне повідомлення відповідача, яка причини неявки не повідомила, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам\~ст.280 ЦПК України. Згідно з вимогами ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи та докази надані на підтвердження обставин позовних вимог в їх сукупності, встановивши обставини справи, факти та правовідносини які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що\~позивач від свого батька [PERSON] (який помер [INFO] ) у спадок за заповітом від 25.08.2010 року за р.№3952, отримав 13/50 частин житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок в цілому складається з однієї житлової будівлі, означеної за планом земельної ділянки літерою «А» - житловий будинок, загальною площею 128,8 кв.м., житловою площею 69,4 кв.м., та надвірних споруд означених: «Б», «Г» - сараї, «И», «К» - навіси, «В», «Ж» - вбиральні, «Д» - літня кухня, «Е» - гараж, № 1-4 огорожа, І, ІІІ, ІV мостіння, що розташовані на земельній ділянці площею 592 кв.м. 25.04.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євою Л.Г зареєстровано право власності за №799720 на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] за позивачем, на підставі Свідоцтва від 25.04.2013 року за №792 про право на спадщину за заповітом. За доводами позивача, вказаний житловий будинок побудували дід та баба позивача - [PERSON] та [PERSON] . Після їх смерті будинок залишився синам [PERSON] та [PERSON] . Згідно Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , що видане Суворовським ЗАГС [INFO] зареєстровано смерть [PERSON] у віці 70 років, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний запис за №169. Згідно Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , що видане Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 12.08.2010, зареєстровано смерть [PERSON] у віці 96 років, про що в книзі реєстрації смертей 15.06.2010 року зроблено відповідний актовий запис за №871. Згідно Свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , що видане Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції від 01.06.2011, зареєстровано смерть [PERSON] , [INFO] у віці 69 років, про що в книзі реєстрації смертей 01.06.2011 року зроблено відповідний актовий запис за №873. Згідно довідки КП БТІ від 27.09.2010 року вих.№ 199156.6619, станом на 27.09.2010 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] в КП «ОМБТІ» та РОН» зареєстровано: за [PERSON] (13/50 частин), за [PERSON] (13/50 частин), за [PERSON] (1/10 частка), за [PERSON] (19/50 часток). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.04.2021 року, номер інформаційної довідки 251965563, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на 13/50 часток та [PERSON] на 24/50 часток. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Четвертою одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №1548/2012 відносно майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . До складу спадщини увійшла також спірна частина житлового будинку 13/50 частин. 18.12.2012 року державним нотаріусом зареєстровано заяву про прийняття спадщини [PERSON] . На момент розгляду даної справи відповідач не зареєструвала в установленому законом порядку право власності на спірну частину житлового будинку, також не отримала свідоцтво про право на спадщину. Згідно відповіді Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 31.05.2021 року за вих.№1124ел/01-07, (яка наявна в матеріалах справи) починаючи з 05.04.2016 року реєстрація будь-яких осіб за адресою: [ADDRESS] не здійснювалась. Згідно договору підряду від 04.02.2021 року [PERSON] уклав договір із ФОП [PERSON] , згідно якого замовник доручив, а підрядник взяв на себе зобов`язання надати послуги, виконати роботи протиаварійного та іншого характеру, на об`єкті замовника: домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Специфікацією від 04.02.2021 року, актом здачі-приймання робіт від 16.09.2021 року та рахунком № 15 від 16.09.2021 року підтверджується виконання будівельних робіт на об`єкті замовника, а саме: домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Статтею 15 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частинами першою та четвертою\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно,а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої\~статті 344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Матеріалами справи підтверджується, що право власності на спірні 13/50 частини було зареєстровано за [PERSON] , який помер [INFO] . Четвертою одеською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа №1548/2012 відносно майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] . До складу спадщини ввійшла також спірна частина житлового будинку 13/50 частин. 18.12.2012 року державним нотаріусом зареєстровано заяву про прийняття спадщини [PERSON] . На момент розгляду даної справи відповідач [PERSON] не зареєструвала в установленому законом порядку право власності на спірну частину житлового будинку, також не отримала свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом із тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно\~\~є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду викладеним у постанові від 22 березня 2023 року по справі № 463/6829/21-ц, які підлягають застосуванню судом в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України. Часом відкриття спадщини є\~день смерті особи або день, з якого вона вважається померлою\~(частина третя статті 46 Цивільного Кодексу України). Таким чином, суд зазначає що відповідач [PERSON] набула прав на спірні 13/50 частин спадкового майна, з моменту відкриття спадщини, тобто з 14.08.2012 року. З огляду на викладене, на думку суду [PERSON] мав бути обізнаний щодо власників спірної частки будинку, тим баче що сторони по справі є родичами. Відповідно, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що має місце добросовісне заволодіння 13/500 часток домоволодіння, та наявність підстав для визнання права саме за набувальною давністю. Суд зауважує, що тривалий час проживання, відкритість володіння, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Одночасно суд констатує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів тому, що позивач [PERSON] з травня 2011 року заволодів чужим майном 13/50 часток домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] , померлому [INFO] , і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, зокрема не надано жодного доказу на підтвердження оплати комунальних платежів, проведення поточного та капітального ремонту цілого житлового будинку та господарських споруд, саме з 2011 року, або інших доказів. Надані суду\~договір підрядувід 04.02.2021 року, специфікація від 04.02.2021 року, акт здачі-приймання робіт від 16.09.2021 року та рахунок № 15 від 16.09.2021 року підтверджують виконання будівельних робіт на об`єкті замовника, а саме: домоволодінні за адресою: [ADDRESS] у 2021 році. При цьому, із наведених документів неможливо чітко визначити, що будівельні роботи проводились у тому числі щодо спірних 13/50 часток домоволодіння, а не лише щодо 13/50 часток належних на праві власності позивачу [PERSON] . Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed