Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

10.10.2023 позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок. Позов мотивували тим, що житловий будинок по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, голова якого [PERSON] . Крім неї в будинку проживав та був зареєстрований її чоловік [PERSON] [PERSON] померла [INFO] , після її смерті відкрилась спадщина на її 1/2 частку даного житлового будинку. Спадщину після її смерті прийняла її дочка [PERSON] , матір позивачів по справі, оскільки проживала з нею разом та звернулася із заявою до нотаріальної контори. Інші спадкоємці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовилися від прийняття спадщини подавши про це заяви. Інша частка житлового будинку належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Талалаївської сільської ради Ніжинського арйону Чернігівської області від 10.07.2008. [PERSON] помер [INFO] . [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS] . Спадщину після її смерті прийняти її діти позивачі по спарві, шляхом звернення до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. При зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав позивачі отримали відмову, оскільки державна реєстрація права власності на частку житлового будинку по [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня. Позивачі в судове засідання не з`явились, у позові просили справу розглянути без їх участі. Від представника відповідача Талалаївської сільської ради Ніжинського району в особі секретаря ради до суду надійшла заява 10.11.2023, в якій остання просить справу розглянути без участі їх представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.10.2007 (а.с.59). Відповідно довідки №171 від 26.02.2020 Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, померла [INFO] [PERSON] на день смерті постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті та протягом 6 місяців з дня смерті за вказаною адресою був зареєстрований [PERSON] (а.с.61). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.09.2009 вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.59). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.08.2019. Відповідно довідки №03-29/377 від 03.10.2023 Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, померла [INFO] [PERSON] на день смерті постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті та протягом 6 місяців з дня смерті за вказаною адресою проживали та були зареєстровані: [PERSON] син, [PERSON] дочка (позивачі по справі) (а.с.22). Відповідно довідки №03-29/379 від 03.10.2023 Талалаївської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області житловий будинок по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносився до типу колгоспного двору. На вказану дату в цьому дворі були зареєстровані: [PERSON] голова колгоспного двору, померла [INFO] , [PERSON] помер [INFO] (а.с.20). З довідки, виданої КП «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради №203 від 10.07.2008 вбачається, що право власності на частку житлового будинку по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок, видане виконкомом Талалаївської сільської ради 10.07.2008 на підставі рішення від 27.03.2008 №32. До кінця 2012 року питання переведення колгоспного двору до категорії двору, що належить громадянину, з видачею свідоцтва про право власності на будинок, вирішувалося органами місцевого самоврядування, а КП «Ніжинське бюро технічної інвентаризації» виготовляло документи про право власності і реєструвало будинок за громадянином. Тепер БТІ не мають такого права і як результат право приватної власності на будинок, який є складовою частиною колгоспного двору, може бути визнане тільки судовим рішенням. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Відповідно до п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року такими, що не втратили право на майно колгоспного двору вважалися всі особи, що мешкали та були прописані в домоволодінні розташованому за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Отже, житловий будинок було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. Таким чином, право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах по 1/2 частці кожного. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 [PERSON] та [PERSON] належало право власності на 1/2 частину майна у колгоспному дворі кожному, як їх члену, що не втратили право на частку в їх майні. Спадщину після смерті [INFO] [PERSON] прийняла [PERSON] але не оформила своїх спадкових прав, що підтверджується матеріалами із копії спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] . Позивачі [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [INFO] [PERSON] прийняли, що підтверджується копією спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.52-75). Доказами того, що позивачі є дітьми [PERSON] , є свідоцтва про народження. Зміна прізвища позивачки [PERSON] підтверджується копіями свідоцтва про шлюб та рішення Ніжинського міськрайонного суду про розірвання шлюбу (а.с.11-16). З постанови державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори Репех С.О. від 13.09.2023 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку по [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.19). Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ч.1\~ст.1268\~ЦК\~України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спащини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню.

Outcome: approved