Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

У листопаді 2022 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником в порядку зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, у якому просив стягнути з відповідачки на користь центру матеріальну шкоду у розмірі 104814, 04 грн. та судовий збір у розмірі 2481, 00 грн. В обгрунтування позовних вимог послався на наступні обставини. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №757/13760/19-ц задоволено позов [PERSON] до Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним та скасовано наказ Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій №40-к від 20.02.2019 року, [PERSON] поновлено на посаді провідного фахівця відділу охорони заповідної території Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій з 20 лютого 2019 року. З позивача на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 104814,09 грн. Судом установлено, що з 04 січня 1998 року [PERSON] працювала в Київському науково- методичному центрі по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій на посаді фахівця відділу охорони заповідної території Державного історико-архітектурного заповідника "Стародавній Київ". Наказом тимчасово виконуючої обов`язки генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій [PERSON] від 06 лютого 2019 року №29-к [PERSON] звільнено на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, через систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором. Наказом генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій [PERSON] від 20 лютого 2019 року №40-к скасовано наказ про звільнення [PERSON] від 06 лютого 2019 року №29-к у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у день звільнення. Звільнено [PERSON] з займаної посади 20 лютого 2019 року на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором. Рішенням На виконання рішення суду та відповідно до звіту про нарахування позивачем було сплачено [PERSON] з врахуванням податків загальну суму 104814,04 грн. Вважає, що відповідач звільняючи працівника [PERSON] з роботи та підписуючи наказ від 20 лютого 2019 року №40-к займала посаду генерального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій як посадова (службова) особа, яка винна у незаконному звільненні працівника, а тому з неї в порядку ст. ст. 134, 237 КЗпП України підлягає стягненню понесена позивачем матеріальна шкода. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 08.11.2022 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 04.01.2023 р., відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. 05 квітня 2023 року відповідачка подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з наступних підстав. Наказом КНМЦ від 08.08.2018 року №156-П відповідача було переведено на посаду першого заступника генерального директора КНМЦ. Відповідно до розподілу обов`язків, що діяв на той час, у разі відсутності генерального директора відповідач тимчасово виконувала його обов`язки. Так, 06 лютого 2019 року [PERSON] як тимчасово виконуюча обов`язки генерального директора центру видала наказ №29-к про звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором. Проте, [PERSON] пішла на лікарняний, під час якого з відповідачки було знято обов`язки т.в.о. генерального директора. Після проведення аналізу матеріалів дисциплінарного стягнення та виявлення систематичних порушень, наказом №40-к від 20.02.2019 року за підписом [PERSON] , у зв`язку з тимчасової непрацездатністю [PERSON] , скасував наказ №29-к від 06.02.2019 року про звільнення [PERSON] . Цим же наказом була звільнена. [PERSON] . Враховуючи, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №757/13760/19-ц скасовано наказо №40-к від 20.02.2019 року про звільнення [PERSON] за підписом [PERSON] , [PERSON] вважає себе неналежним відповідачем у справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 29.12.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Наказом Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій №156-п від 08 серпня 2018 року [PERSON] переведено на посаду першого заступника генерального директора з 09 серпня 2018 року, увільнивши її з посади завідувача відділу історичних ареалів та охоронюваних археологічних територій. Наказом Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій №16-в від 31 січня 2019 року на період відпустки [PERSON] з 04 лютого 2019 року по 17 лютого 2019 року виконуючим обов`язки генерального директора залишено першого заступника генерального директора - [PERSON] . Наказом Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій №29-к від 06 лютого 2019 року за підписом т.в.о. генерального директора [PERSON], звільнено [PERSON] , провідного фахівця відділу охорони заповідної території, 11 лютого 2019 року за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, пункт 3 стаття 40 КЗпП України. Наказом Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій №40-к від 20 лютого 2019 року за підписом генерального директора [PERSON], скасовано наказ Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій "Про звільнення [PERSON] " від 06.02.2019 р. №29-к. Звільнено [PERSON] , провідного фахівця відділу охорони заповідної території, 20 лютого 2019 року за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, пункт 3 частини першої стаття 40 КЗпП України. На підставі наказу №40-к від 20 лютого 2019 року з [PERSON] проведено повний розрахунок та здійснено перерахунок сум, належних їй при звільненні. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Даною статтею встановлено загальне правило відповідальності, згідно з яким на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі. Відшкодування шкоди, яка заподіяна підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу врегульовано нормами КЗпП України. Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Як роз`яснено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №757/13760/19-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, задоволено позов [PERSON] до Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним та скасовано наказ Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій №40-к від 20.02.2019 р. Поновлено [PERSON] на посаді провідного фахівця відділу охорони заповідної території Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій з 20 лютого 2019 р. Стягнуто з Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 104 814,09 грн. Суди встановили, що [PERSON] з 04.01.1998 року перебувала у трудових відносинах з Київським науково-методичним центром по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій. Підставою для звільнення [PERSON] за накозам №40-к від 20 лютого 2019 року є систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договром, враховуючи, що до позивача вже мало місце застосування дисциплінарного стягнення на підставі наказу №231-п від 06.11.2018р.), службова записка заступника генерального директора з пам`яткоохронної роботи [PERSON] від 06.02.2019р., службова записка т.в.о. завідувача відділу охорони заповідної території [PERSON] від 02.02.2019р. Однак, до [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення 06.02.2019 р. за невиконання окремого доручення строк виконання якого було встановлено з 4.02.2019р.по 8.02.2019р. (а.с.67), тобто строк виконання якого не закінчився. Таким чином, захід дисциплінарного стягнення у вигляді догани застосований до [PERSON] з порушенням встановленого законом порядку. Вказані обставини в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд визнає такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи. Згідно Довідки №3 від 25.10.2022 року за рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №757/13760/19-ц Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій відшкодував [PERSON] 104814, 04 грн. Статтею 136 КЗпП України визначений порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, а саме, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №757/13760/19-ц визнано незаконним та скасовано наказ №40-к, виданий 20 лютого 2019 року за підписом геренального директора Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій [PERSON] . Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, відповідач [PERSON] не є тією службовою особою, яка видала наказ про звільнення [PERSON] , визнаний у судовому порядку незаконним. За відсутності вини відповідачки у незаконному звільненні працівника, вона не може нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником в порядку зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed