Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

У грудні 2021 року Державна іпотечна установа звернулася до Подільського районного суду міста Києва із вказаним позовом до відповідачів, зазначивши, що 26.09.2007 року між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено договір про відкриття кредитної лінії №128-07-Ил/09. Відповідно до умов кредитного договору банк на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності (процента ставка 14,00%річних) надав позичальнику кредитні ресурси у розмірі 20 000,00 доларів США, строком до 25.04.2017, а [PERSON] зобов`язався щомісячно в термін з 1 по 10 число (включно) кожного місяця здійснювати погашення заборгованості згідно додатку №1 до договору. Додатковою угодою №1 від 18.11.2009 до кредитного договору були внесені зміни та доповнення. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику визначену договором суму грошових коштів. 26.09.2007 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений 26.09.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А. та зареєстрований в реєстрі за №692. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26.09.2007 між банком, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №128-07-П1/09. 11.02.2015 між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та Державною іпотечною установою був укладений договір відступлення права вимоги №17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №616, відповідно до п. 1.2 якого первісний кредитор (банк) відступив, а новий кредитор (позивач) набув усі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними в додатках до цього договору, у тому числі й за кредитним договором, укладеним із [PERSON] , та укладеними в забезпечення його виконання договорами іпотеки та поруки. Листом №7463/11/2 від 15.10.2015 позивач повідомив позичальника про факт набуття позивачем прав вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки. Такий лист був особисто отриманий [PERSON] , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, реєстром згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів) поданих 21.10.2015, списком №3928 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, фіскальним чеком № 0900. Таким чином, позивач набув всі права за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки, що належали первісному кредиторові, зокрема, й право на нарахування процентів за користування кредитними коштами. У зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків за договором про іпотечний кредит, у відповідачів утворилася заборгованість, яка станом на 20.09.2021 дорівнювала 112 467,89 грн., із яких: 103 047,62 грн. - заборгованість по сумі основного боргу; 9 420,27 грн. - компенсаційні платежі, розраховані кредитором згідно вимог ст. 625 Цивільного кодексу України (3 % річних за порушення грошового зобов`язання). Ураховуючи наведене, позивач звернувся до суду із даним позовом та просить стягнути таку заборгованість солідарно із відповідачів на його користь, а також стягнути понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 26.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. 27.07.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Тарасенком Р.А. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому представник просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що відповідно до договору поруки №128-07-ПІ/09 від 26.09.2007, укладеного з ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», [PERSON] як поручитель зобов`язувалася перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №128-07-Ил/09 від 26.09.2007. Разом з тим, відповідно до пункту 5.1. розділу 5 (Припинення поруки) договору поруки №128-07-ПІ/09 від 26.09.2007 порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором не заявив вимоги до поручителя. Кредитним договором №128-07-Ил/09 від 26.09.2007 встановлений строк виконання зобов`язання 25.04.2017. Таким чином, із вказаної дати почався відлік шестимісячного строку, протягом якого кредитор міг заявити вимогу до поручителя, і який закінчився 25.10.2017. Тобто, починаючи з 25.10.2017 договір поруки №128-07-111/09 від 26.09.2007 є припиненим, а тому [PERSON] є неналежним відповідачем. Ухвалою суду від 12.07.2023 задоволення клопотання представника відповідача та витребувано в ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відповідні докази за клопотанням. На виконання такої ухвали 04.08.2023 до суду надійшов лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення AT «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» з ринку за №083-60-455/23 від 01.08.2023, у якому зазначено, що відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду №1067 від 22.12.2022 відкликано повноваження ліквідатора AT «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», делеговані Паламарчуку Віталію Віталійовичу рішенням виконавчої дирекції Фонду №685 від 05.09.2022 «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію AT «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ». З 27.12.2022 визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації AT «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» здійснюються Фондом безпосередньо. В Єдиній операційно-інформаційній системі Фонду (далі- ЄОІС) зберігається інформація щодо руху коштів по рахунках, відкритих у неплатоспроможних банках, починаючи з дати запровадження тимчасової адміністрації у банку. На виконання вимог ухвали Фондом також надано належним чином завірені виписки по рахунках з обліку заборгованості за кредитним договором від 26.09.2007 №128-07-Ил/09, укладеним між AT «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та [PERSON] за період з дати запровадження тимчасової адміністрації у банку (18.09.2015) по дату вибуття з балансу (04.08.2020). Крім того, Фондом додатково повідомлено, що заборгованість за кредитним договором погашено за рахунок зарахування зустрічних однорідних вимог ДІУ по кредитному договору №17/4 від 11.02.2015 згідно акту від 03.08.2020. Окремо зазначено, що ліквідація AT «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» перебуває на завершальному етапі, відповідно до ст. 52-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд забезпечує належне оформлення, упорядкування та зберігання усіх, у тому числі фінансово-господарських, документів неплатоспроможного банку протягом ліквідаційної процедури. 26.10.2023 до суду від представника відповідача Тарасенка Р.А. надійшло клопотання про застосування строку позовної давності. У такому клопотанні представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на те, що договір відступлення права вимоги № 17/4-В, на підставі якого ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відступило на користь Державної іпотечної установи права вимоги за кредитним договором №128-07-Ил/09 від 26.09.2007, укладеним між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та [PERSON] , було укладено 11.02.2015, тоді як з даним позовом до суду позивач звернувся лише 28.12.2021, тобто після спливу встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. 02.11.2023 представником позивача подано до суду заперечення на клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності. У поданому запереченні представником зазначено, що оскільки з 12.03.2020 в Україні запроваджено карантин у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтею 257 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. Таким чином, враховуючи те, що строк дії кредитного договору встановлено до 25.04.2017, тобто загальний строк позовної давності розраховується до 25.04.2020, враховуючи зміни, внесені до ЦПК України з 12.03.2020, такий строк було продовжено, у зв`язку з чим підстави для застосовування строку позовної давності відсутні. У судове засідання представники сторін не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26.09.2007 року між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено договір про відкриття кредитної лінії №128-07-Ил/09. Відповідно до умов кредитного договору банк на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності (процента ставка 14,00%річних) надав позичальнику кредитні ресурси у розмірі 20 000,00 доларів США, строком до 25.04.2017, а [PERSON] зобов`язався щомісячно в термін з 1 по 10 число (включно) кожного місяця здійснювати погашення заборгованості згідно додатку №1 до договору. Додатковою угодою №1 від 18.11.2009 до кредитного договору були внесені зміни та доповнення. Встановлено також, що 26.09.2007 з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений 26.09.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А. та зареєстрований в реєстрі за №692. За умовами зазначеного договору відповідач [PERSON] передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 26.09.2007 між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №128-07-П1/09, за умовами якого відповідач [PERSON] у випадку невиконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором зобов`язалася нести солідарну відповідальність. 11.02.2015 між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та Державною іпотечною установою був укладений договір відступлення права вимоги №17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №616. Відповідно до п. 1.2 вказаного договору первісний кредитор (банк) відступив, а новий кредитор (позивач) набув усі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними в додатках до цього договору, у тому числі й за кредитним договором №128-07-Ил/09 від 26.09.2007, укладеним із [PERSON] , та укладеними в забезпечення його виконання договорами іпотеки та поруки. Пунктом 6.1. договору про відступлення прав вимоги №17/4-В передбачено, що цей договір є правочином з відкладальними умовами та набуває чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків за цим договором. Матеріалами справи підтверджується, що листом №7463/11/2 від 15.10.2015 Державна іпотечна установа повідомила [PERSON] про факт набуття нею прав вимоги за кредитним договором №128-07-Ил/09 від 26.09.2007 та укладеними щодо нього іпотечним договором та договором поруки. Такий лист був особисто отриманий [PERSON] , що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, реєстром згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів) поданих 21.10.2015, списком №3928 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих, фіскальним чеком № 0900. Як вбачається із доданої позивачем до позовної заяви копії договору про відкриття кредитної лінії №128-07-Ил/09 від 26.09.2007, [PERSON] з його умовами щодо повернення отриманої суми позики, відсотків та комісійної винагороди був ознайомлений та своїм підписом дав згоду на його укладення. Крім того, умовами вказаного договору передбачено забезпечення кредиту, а саме, забезпеченням виконання зобов`язань є застава нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Своїм підписом в іпотечному договорі від 26.09.2007 відповідач [PERSON] також засвідчив той факт, що він передає в заставу вказану вище квартиру. Відповідачка [PERSON] своїм підписом в договорі поруки підтвердила факт того, що вона ознайомлена з його умовами, відповідно до яких у випадку невиконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №128-07-Ил/09 від 26.09.2007 вона разом з останнім відповідає перед кредитором як солідарні боржники. Державна іпотечна установа набула права вимоги до [PERSON] та [PERSON] на підставі договору відступлення права вимоги №17/4-В від 11.02.2015 та додатку №1 до нього. На підтвердження суми вимог, зазначеній в позовній заяві, позивачем надано розрахунок основної суми заборгованості та процентів, які рахуються за [PERSON] , відповідно до якого станом на 20.09.2021 залишок заборгованості складав 112 467,89 грн., з них: 103 047,62 грн. - заборгованість по сумі основного боргу; 9 420,27 грн. - компенсаційні платежі, розраховані кредитором згідно вимог ст. 625 Цивільного кодексу України (3 % річних за порушення грошового зобов`язання). Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, вимог Цивільного кодексу України, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свої зобов`язання і на підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язань наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити гроші відповідно до ст. 625 ЦК України незалежно від сплати процентів, належних йому згідно з вимогами ст.1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.1 та ч. 2 ст. 554 ЦК України). Судом встановлено, що зобов`язання відповідачем [PERSON] не виконувалися належним чином, чим істотно були порушені умови кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги невиконання відповідачами зобов`язань за кредитним договором, суд доходить висновку, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним, а позовні вимоги є повністю обґрунтованими та доведеними. Разом із цим, судом враховується, що представником відповідача подано до суду заяву про застосування позовної давності. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Із урахуванням вищевказаного висновку суду про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, судом вирішується і заява відповідача про застосування позовної давності у даній справі. Аналогічна позиція щодо застосування позовної давності неодноразово висловлювалася й Великою Палатою Верховного Суду. Зокрема, у постанові ВП ВС від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. «Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 04.11.1950 передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20.09.2011 («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява №14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 («Stubbings and Others v. The United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові. Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: «Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог». Загальні положення застосування позовної давності також викладені у наступних постановах: №522/1029/18 (14-270цс19); №522/2110/15-ц (14-247цс18), п.61; №522/2201/15-ц (14-179цс18), п.61; №522/2202/15-ц (14-132цс18), п.61; №372/1036/15-ц (14252цс18); №904/10956/16 (12-90гс19);№183/1617/16 (14-208цс18), п.п. 73; №911/1437/17 (12-226гс18), п. 76. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Як встановлено судом, договір про відкриття кредитної лінії №128-07-Ил/09 (кредитний договір) між ВАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та [PERSON] був укладений 26.09.2007. Строк виконання договору - до 25.04.2017. Таким чином, за загальним правилом строк виконання зобов`язань за таким договором мав би закінчитися 25.04.2020. Як вбачається із матеріалів справи, із даним позовом позивач звернувся до суду 28.12.2021, тобто по спливу вказаного строку. Як зазначає представник позивача, строк позовної давності за вимогами позивача дійсно мав би закінчитися 25.04.2020, однак, враховуючи те, що з 12.03.2020 в Україні запроваджено карантин у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та у зв`язку з цим розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтею 257 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину, на момент звернення позивача із даним позовом до суду такий строк тривав, як триває і на даний час. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів представника позивача, суд керується наступним. 18.01.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №370/522/16-ц (провадження №61-12678св21) досліджував питання щодо поновлення процесуального строку на оскарження судового рішення у зв`язку із запровадженням карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID 19). Суть досліджуваної проблеми зводилася до того, що безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, може бути визнано порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Слід взяти до уваги також висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28.05.1985 у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» та від 13.02.2001 у справі «Кромбах проти Франції», в яких ЄСПЛ наголосив, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду. У рішеннях від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. В рішенні «PrinceHans-Adam II ofLiechtenstein проти Німеччини» (п.44 рішення від 12.07.2001) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою. У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перезде Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 зазначено про те, що процесуальні строки (позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE №116/1997/900/1112). виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення. У справі №370/522/16-ц (провадження №61-12678св21) підставою для поновлення строку на оскарження судового рішення зазначено, що відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID 19), строки, зокрема визначені статтею 49, 83, 84, 170, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 235, 275, 284, 325, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу продовжуються. Для запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 Уряд України продовжив карантин до 31.08.2022. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 з 12.03.2020 на всій території України запроваджено карантин. Згідно із Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) Розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину». Отже, визначений процесуальним Кодексом строк продовжено в силу Закону. Відповідно до Закону України №731-ІХ від 18.06.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №731-ІХ від 18.06.2020) пункт 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено у такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином». Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Закон від 18.06.2020 №731-ІХ набрав чинності 17.07.2020. Отже, наведене свідчить, що протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та обов`язки, мають право на продовження процесуальних строків (зокрема на апеляційне чи касаційне оскарження, на подання відзиву по позовну заяву, інші строки, які встановлюються судом або визначені процесуальним законодавством). Для цього учаснику справи та/або особі, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та обов`язки, подати до суду відповідну заяву, в якій просити суд продовжити строк на оскарження судового рішення. Суд може поновити процесуальний строк як до запровадження, так і після закінчення карантину, якщо визнає причини такого пропуску поважними і такими, що зумовлені запровадженими обмеженнями. Таким чином, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб. Отже, сам факт існування певних карантинних обмежень не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, якщо такі обмеження об`єктивно не перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду у строки встановлені процесуальним законодавством України, а сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій. В контексті вирішення даного питання суд також визнає за необхідне застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі №990/102/22 від 08.12.2022, згідно з якою поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. ВП ВС зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів). Надаючи оцінку доводам позивача, викладеним в апеляційній скарзі у справі №990/102/22, про наявність обставин, які унеможливили подання ним позову в передбачений законодавством процесуальний строк, у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) та введенням карантинних обмежень, Велика Палата Верховного Суду зазначила таке. Пунктом 3 розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Таким чином, поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом, якщо такий пропуск чи неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлено саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Для поновлення строку недостатньо лише посилання на наявність таких обмежень. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання скаржником відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації ним своїх прав. На час подання даного позову до суду 28.12.2021, як і на станом на 25.04.2020 (на час закінчення строку позовної давності), Подільський районний суд міста Києва не припиняв своєї роботи у зв`язку з пандемією, спричиненою коронавірусною хворобою (COVID-19), й продовжував безперервно приймати всі без виключення процесуальні документи (позовні заяви, скарги тощо), а також суворо дотримувався рекомендацій щодо безпечної роботи судів усіх інстанцій та юрисдикцій і доступу до правосуддя в умовах карантину, зокрема створюючи належні та безпечні умови перебування і відвідування у приміщенні суду. Разом із цим, представником позивача не наведено обставин, які б свідчили про відсутність у позивача можливості подання до суду цієї позовної заяви дистанційними засобами зв`язку у встановлений процесуальним законодавством строк, як і не надано жодних доказів на підтвердження відсутності у позивача можливості звернутися із даним позовом до суду в межах строку трирічної позовної давності. Підсумовуючи усе вищенаведене, враховуючи встановлені вище судом обставини та визначені відповідно до них правовідносини, суд вважає, що вимоги позивача пред`явлено до відповідача після спливу строку трирічної позовної давності, строк для звернення з позовом пропущено позивачем без поважної причини, а тому із цих підстав суд відмовляє у позові. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed