Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Артемсіль», третя особа - в.о. директора ДП "Артемсіль" Юдін В.О., про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року його поновлено на роботі на посаді першого заступника директора ДП «Артемсіль» з 21 січня 2021 року та стягнуто з ДП "Артемсіль" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 327 303 грн. 48 коп. Наказом ДП «Артемсіль» від 10 лютого 2022 року № 41к скасовано наказ від 25 січня 2021 року № 7 «Про припинення трудового договору» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та з 26 січня 2021 року він був поновлений на посаді першого заступника директора ДП «Артемсіль». Численні його звернення до відповідача про добровільне виконання рішення суду було проігноровано, й у порядку примусового виконання рішення суду у грудні 2022 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2022 року було виконано в частині стягнення з рахунків ДП «Артемсіль» грошових коштів. З 01 березня по 01 липня 2022 року відповідачем безпідставно не виплачується йому заробітна плата уцілому. У березні 2022 року ДП "Артемсіль" видано наказ про запровадження простою на підприємстві, нарахувало та виплатило лише 2/3 окладу за вимушений простій за березень. У квітні, травні та червні 2022 року ДП "Артемсіль" нарахувало та виплатило 2/3 окладу за вимушений простій лише по 2 тижні у кожному із місяців, у той же час за кожні 2 тижні у вказаних місяцях заробітна плата не виплачувалась та не нараховувалась без жодних на те підстав: квітень, травень, червень 2022 року по 16 907 грн. 50 коп. (16 907 грн. 50 коп. х 3 = 50 733 грн. 50 коп. Відтак, за квітень - червень 2022 року заборгованість по заробітній платі склала 50 733 грн. 50 коп. Невиплата відповідачем заробітної плати призвела до фінансових втрат, а тому має право на компенсацію за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. За проведеного ним розрахунку заборгованості, загальна сума втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період квітень - червень 2022 року при виплаті заборгованості в липні 2022 року складає 6 601 грн. 11 коп., з урахуванням податку на доходи фізичних осіб - 1 188 грн. 20 коп. та військового збору - 99 грн. 02 коп. У липні 2022 року він узагалі перестав отримувати заробітну плату, й відповідно до отриманих відповідей на його запити, дізнався, що ДП "Артемсіль" припинило свою роботу з 07.04.2022 року до стабілізації ситуації у м.Соледар Донецької обл. З мережі Інтернет він також дізнався про те, що існує наказ від 15.06.2022 року № 79к про призупинення трудового договору, проте у такому наказі немає його прізвища та інших даний, які ідентифікують його особу, а тому вважає, що такий наказ його не стосується та не впливає на обов`язок роботодавця виплачувати йому заробітну плату. Також йому відомо, що керівний склад апарату управління ДП "Артемсіль" продовжив роботу на території України, де не ведуться бойові дії й у дистанційному режимі, незважаючи на існуючий наказ від 15.06.2022 року № 79к про призупинення трудового договору з 07.04.2022 року до стабілізації ситуації у м.Соледар. За проведеним ним розрахунком, вважає, що заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2022 року по 01.07.2023 року становить 405 780 грн. 00 коп. (33 815 грн. х 12 = 405 780 грн. 00 коп.), а загальна сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період заборгованості липень 2022 року - червень 2023 року становить 15 951 грн. 55 коп., з урахуванням податку на доходи фізичних осіб - 2 871 грн. 28 коп. та віськового збору - 239 грн. 27 коп. Із посиланням на ст.ст.1, 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вважає, що відповідачем не доведено, що він перебував у таких обставинах, при яких не міг надати йому як працівнику, який займає керівну посаду (наступну після директора), будь-яку адміністративну роботу, в свою чергу, що він не міг виконувати таку роботу, коли в той час за наявною інформацією керівництво апарату управління, а також окремі працівники допоміжних підрозділів продовжили працювати на підприємстві, тобто цей наказ стосується не всіх працівників підприємства. Посада, яку він обіймає, відноситься до апарату управління, тобто він може виконувати будь-яку адміністративну функцію, як інші працівники апарату управління, але роботодавець йому її не запропонував. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що відповідно до рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.02.2022 року його поновлено на роботі на посаді першого заступника директора ДП «Артемсіль» з 21 січня 2021 року, а наказом ДП «Артемсіль» від 10.02.2022 року № 41к скасовано наказ від 25.01.2021 року № 7 «Про припинення трудового договору» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, та з 26 січня 2021 року він був поновлений на посаді першого заступника директора ДП «Артемсіль». Водночас, вважає, що відповідачем формально виконано вказане рішення суду, оскільки подальші дії відповідача свідчать про намір його умисного невиконання. Так, одночасно наказом від 10.02.2022 року № 60 було встановлено робоче місце першого заступника ДП «Артемсіль» [PERSON] у кабінеті майстра гірничого ДГР з вентиляції рудника 1,3 будівлі нарядної. Дане приміщення знаходиться на іншому виробничому підрозділі підприємства «Рудник 1,3» за іншою адресою, ніж підрозділ, в якому він працює, тобто підрозділ «управління»: [ADDRESS] , крім того, виділено йому приміщення не відповідало санітарним нормав, без туалету, не облаштовано для роботи, знаходилося у неопалювальному приміщенні непрацюючого рудника № 1, без комунікації та під персональним наглядом охорони. Про суттєві зміни в організації виробництва та праці з моменту видачі наказу від 10.02.2022 року № 41к «Про поновлення на роботі [PERSON] » і в частині зміни істотних умов праці першого заступника директора ДП «Артемсіль» його не повідомляли. Прийняте рішення роботодавцем фактично позбавило його можливості виконували роботу, передбаченої функціональними обов`язками. Тобто з моменту поновлення на роботі він був фактично відсторонений від роботи, а створення неприйнятних умов праці мало змусити його звільнитись з підприємства. Такими неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі свого місячного посадового окладу 33 815 грн. 00 коп., який буде справедливим й необтяжливим для його роботодавця. В судове засідання позивач не з`явився, а будучи присутнім в судовому засіданні 30 листопада 2023 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: стягнути з ДП «Артемсіль» на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2022 року по 01 липня 2022 року в сумі 50 722 грн. 50 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період заборгованості квітень - червень 2022 року в сумі 6 601 грн. 11 коп., з утриманням податку на доходи фізичних осіб - 1 188 грн. 20 коп. та військового збору - 99 грн. 02 коп., заборгованість по заробіній платі за період з 01 липня 2022 року по 01 липня 2023 року в сумі 405 780 грн. 00 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період заборгованості липень 2022 року - червень 2023 року в сумі 15 951 грн. 55 коп., з утриманням податку на доходи фізичних осіб - 2 871 грн. 28 коп. та військового збору - 239 грн. 27 коп., а також моральну шкоду в сумі 33 815 грн. 00 коп. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Відповідачем подано до суду клопотання інформаційного характеру про організацію трудових відносин ДП «Артемсіль» в умовах воєнного стану. Відзив на позов відповідачем не подано. Третя особа в судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Третьою особою відзив на позов не подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Наведені обставини свідчать, що сторони, третя особа завчасно повідомлені судом про розгляд справи. Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам, третій особі повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів (доказів) та ухвалити рішення за відсутності сторін, третьої особи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України) щодо категорії справи, що виникають з трудових відносин (п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України). Так, відповідно до п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України). Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено із матеріалів справи, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07.02.2022 року, яке набуло чинності, позивача поновлено на роботі на посаді першого заступника директора ДП «Артемсіль» з 21 січня 2021 року, стягнуто з ДП "Артемсіль" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу 327 303 грн. 48 коп. (а.с.18-24). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України). Наказом ДП «Артемсіль» від 10.02.2022 року № 41к скасовано наказ від 25.01.2021 року № 7 «Про припинення трудового договору» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та з 26 січня 2021 року [PERSON] поновлено на посаді першого заступника директора ДП «Артемсіль» (а.с.25). Наказом ДП «Артемсіль» від 10.02.2022 року № 60 встановлено робоче місце першого заступника директора ДП «Артемсіль» [PERSON] в кабінеті майстра гірничого ДГР з вентиляції рудника 1,3 будівля нарядної (а.с.26). Обґрунтовуючи поданий у липні 2023 року позов, позивач зазначив, що судове рішення про поновлення його на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було виконано у добровільному порядку, а його виконання відбулось у примусовому порядку у грудні 2022 року, й із квітня по червень 2022 року заробітну плату він отримує частково, за вказаний період відповідач заборгував перед ним заробітну плату в сумі 50 722 грн. 50 коп., а з 01 липня 2022 року відповідач вцілому не виплачує йому заробітну плату, та за вказаний період (з 01 липня 2022 року по 01 липня 2023 року) заборгованість по заробітній платі (12 місяців) становить 405 780 грн. 00 коп. Тобто, про порушене право позивач дізнався відразу - у квітні 2022 року, оскільки заробітну плату отримував не повністю, а частково. Вказує, що невиплата заробітної плати призвела до фінансових втрат, а тому має право на компенсацію за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. За проведеного позивачем розрахунку заборгованості, загальна сума втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період квітень - червень 2022 року при виплаті заборгованості в липні 2022 року складає 6 601 грн. 11 коп., з урахуванням податку на доходи фізичних осіб - 1 188 грн. 20 коп. та військового збору - 99 грн. 02 коп., загальна сума компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період заборгованості липень 2022 року - червень 2023 року становить 15 951 грн. 55 коп., з урахуванням податку на доходи фізичних осіб - 2 871 грн. 28 коп. та віськового збору 239 грн. 27 коп. (зміст позовної заяви, а.с.1-10) Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач зазначав, що незаконними діями відповідача йому спричинено значної моральної шкоди, яка виражена у відсутності протягом тривалого часу грошових коштів на існування. Вирішуючи спір, суд виходить із того, що згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд зазначає, що позивач самостійно формує зміст позовних вимог, оцінку яким на предмет відповідності закону, надає суд під час розгляду справи, й відповідно до принципу диспозитивності, суд не вправі виходити за межі позовних вимог. Диспозитивність (від лат. Dispono - розпоряджаюся) - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч.3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У статті 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч.1 ст. 115 КЗпП України). Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частин доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців. Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). У цій справі судом встановлено, що відомостей про визначену позивачем заборгованість по заробітній платі матеріали справи не містять, розрахунок заборгованості за період з квітня по червень 2022 року в сумі 50 722 грн. 50 коп. й з 01 липня 2022 року по 01 липня 2023 року в сумі 405 780 грн. 00 коп. позивачем проведено самостійно, без підтверджених тому належних й допустимих доказів, й такими доказами у порядку, визначеному ст.83 ЦПК України, не забезпечено, а тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з квітня по червень 2022 року в сумі 50 722 грн. 50 коп., адже обов"язок доказування покладається на сторін, й доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч1 ст. 81 ЦПК України). Сторони користуються рівними процесуальними правами (ч.1 ст. 49 ЦПК України). Учасники справи зобов`язані, серед іншого, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України). Доводи позивача про судове рішення, яким поновлено позивача на роботі із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не можуть свідчити про вказану заборгованість по заробітній платі. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі за період з 01 липня 2022 року, суд застосовує Закон України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Так, відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» назву та частини першу статті 233 викладено в такій редакції: "Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів». Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок стосовно структури заробітної плати. Зокрема зазначено, що вона складається з основної і додаткової заробітної плати, як винагороди за працю. Середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення не є заробітною платою, а тому до вимог про його стягнення застосовується позовна давність, передбачена частиною першою статті 233 КЗпП України. Позивач звернувся до суду, як із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі, так й компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати, до яких застосовуються тримісячний строк позовної давності встановлений статтею 233 КЗпП України (у редакції закону № 2352-IX від 1 липня 2022 року). Зважаючи на пропущений строк звернення до суду із вказаним позовом в цій частині вимог, оскільки позивач звернувся до суду із позовом лише 18 липня 2023 року, який надійшов до суду 31 липня 2023 року, суд у відповідності до ст.233 КЗпП України (у редакції закону № 2352-IX від 1 липня 2022 року), пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), застосовує до спірних правовідносин вказаний строк, що є підставою для відмови у позові. Підстави відповідно до ст. 234 КЗпП України для поновлення судом строків, пропущених з поважних причин, суд не встановив, та вважає порушені позивачем строки з неповажних причин й такими, що виникли понад 1 рік відповідно, адже відповідно до вказаної норми у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Відповідно, судом встановлений факт пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права без поважних причин. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Приймаючи до уваги встановлений факт, суд у разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішення порушеного права відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у пункті 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Зважаючи на необґрунтованість основних позовних вимог, й пропуск позивачем строку звернення з даними вимогами до суду, вимоги позову в частині відшкодування моральної шкоди, задоволенню не підлягають. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі на підставі Закону України «Про судовий збір». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсовати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Й, зважаючи на наслідки розгляду справи в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди, такий судовий збір покласти на позивача за правилом ст. 141 ЦПК України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 47, 115 КЗпП України, Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», з урахуванням пункту 4 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), ст.ст.15, 16, 23 ЦК України,

Outcome: dismissed