Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 48695,20 грн боргу за спожиті послуги централізованого опалення, та витрати на оплату судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначає, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , забезпечується послугами централізованого опалення, які надає позивач. З 01.10.2015 по 01.10.2021 відповідач не сплачувала в повному обсязі за надані послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість, яку позивач просить стягнути. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 01.11.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 08.07.2022 ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено,\~стягнуто з [PERSON] на користь Комунального підприємства "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради заборгованість за надані послуги централізованого опалення в сумі 48\~695,20 грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі 2270,00 грн. [PERSON] , звернулася до суду із заявою, у якій просила поновити строк для подання заяви про перегляд заочного рішення суду, розглянути заяву про перегляд заочного рішення, скасувати заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08.07.2022 та призначити справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 11.01.2023 заяву [PERSON] , про перегляд заочного рішення, задоволено, скасовано заочне рішення від 08.07.2022 у цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення; призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 21.03.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, який за змістом аналогічний заяві про перегляд заочного рішення від 14.09.2022. 24.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує на безпідставність посилання відповідача на те, що тимчасова відсутність споживача послуг централізованого опалення, постачання теплової енергії в квартирі, де надаються такі послуги не є підставою для звільнення від оплати таких послуг. Відповідач [PERSON] з 18.04.2007 року по даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відповідно за вказаною адресою відкрито особовий рахунок на її ім`я. Крім того, відповідач не зверталася до Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради та не надавала інформацію щодо тимчасової відсутності за місцем реєстрації чи уповноваження інших членів сім`ї на виконання обов`язків щодо оплати наданих послуг позивачем. Щодо заявленої у відзиві вимоги про застосування строків позовної давності, представник позивача вважає, що строк позовної давності відповідачем переривався, про що свідчать поточні платежі відповідача, а також відповідно до постанови Кабінету Міністрів України\~від 11.03.2020 року за № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою установлено із 12 березня до 22 травня 2020 на усій території України карантин, строки, визначені статтями\~ 257, \~258,\~ 362,\~ 559,\~ 681,\~728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою від 16.08.2023 розглянуто клопотання [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та відмовлено у його задоволенні. Інших заяв по справі не надходило. Судом встановлено, що відповідач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , яка забезпечується послугами централізованого опалення. Заборгованість по обслуговуванню квартири централізованим опаленням за період з 01.10.2015 по 01.10.2021 складає 48 695,20 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по особовому рахунку за адресою: [ADDRESS] , (обороти по особовому рахунку). Відповідно до положення п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно із ч.1 ст.9 вказаного Закону №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Майже аналогічні за змістом норми містились у Законі України №1875-IV, а саме у п.5 ч.3 ст. 20, ч. 1 ст. 32 Закону. Як передбачено ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання, згідно із ч.1 ст.526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З матеріалів справи вбачається, що між сторонами формально відсутні договірні відносини, оскільки відповідний договір не укладався, водночас, зобов`язання у споживача можуть виникати і за відсутності формальних договірних стосунків. Відповідно до ч.4 ст.263\~ЦПК\~України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Подібні правові висновки щодо застосування\~відповідних норм\~права викладені у ряді постанов суду касаційної інстанції, наприклад у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17). Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] , де зареєстрована та проживає відповідач [PERSON] , яка є власником/наймачем даної квартири згідно з довідкою про склад сім`ї, забезпечується послугами централізованого опалення, які надає КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради, а доказів протилежного суду не надано й судом не здобуто, натомість [PERSON] , порушувала свій обов`язок щодо оплати наданих послуг суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог комунального підприємства. Так,\~щодо заперечень\~відповідача суд\~бере до\~уваги,\~що з жовтня 2015 по жовтень 2021 відповідач не зверталась до КП "Житомиртеплокомуненерго" ЖМР з заявами та не надавала інформацію щодо тимчасової відсутності за місцем реєстрації. Крім того, з січня по березень 2017 відповідач отримувала державну субсидію на оплату послуг централізованого опалення та щомісячно здійснювала доплату обов`язкового платежу за субсидією, чим підтверджувала наявність послуг з централізованого опалення та необхідність їх оплати. В матеріалах справи наявні обґрунтовані розрахунки суми заборгованості, підтверджені відповідними відомостями про порядок надання послуги, тарифи, які застосовувало підприємство для проведення нарахувань, показники споживання тепла, розподіл обсягу спожитих послуг по будинку та конкретно по квартирі [ADDRESS] , які не спростовані твердженнями відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»). Суд зауважує, що доводи відповідача, що фактично єдиним споживачем послуг позивача у зазначений період був її дядько [PERSON] , [INFO] , не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються наданими позивачем поясненнями та доказами, що їх доводять, відтак, наявні матеріали справи забезпечили належне дослідження судом обставин справи, достатнє для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Як уже зазначалось, [PERSON] у поданому відзиві просила застосувати строк позовної давності. Відповідно до ст.253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 257\~ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 року введено карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався і діє на наданий час. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ "Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~ 257,\~ 258,\~ 362, 559,\~ 681,\~ 728,\~786,\~1293\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії карантину", закон набув чинності з дня його опублікування 02.04.2020 року. У пункті 12 розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Такий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21. У зв`язку із тим, що строк позовної давності застосовується судом виключно за заявою сторони та лише у тому випадку, коли наявні підстави для задоволення позовних вимог, суд, із урахуванням встановлених обставин справи, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради частково, а саме в межах загального трирічного строку позовної давності. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] , забезпечується послугами централізованого опалення, котрі надає КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, однак відповідач порушує свій обов`язок щодо оплати наданих послуг, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] з урахуванням меж заявлених вимог та строку позовної давності (враховуючи його продовження за\~Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України) заборгованість за період з 12.03.2017 (3 роки до встановлення карантину з 12.03.2020) до 30.09.2020 включно, в сумі 30775,52 грн (33990,59 грн сума заборгованості за надані послуги у період з 12.03.2017 до 30.09.2020) - (813,23грн + 589,53 грн + 1000,00 грн + 812,31 грн оплат за вказаний період; решта сплачених сум у вказаний період зараховані позивачем як погашення заборгованості поза межами позовної давності, тобто, до 12.03.2017, оскільки здійснювались в період відсутності поточних нарахувань і при цьому, доказів щодо зазначення іншого призначення таких платежів при їх перерахуванні відповідачем, матеріали справи не містять). Таким чином, позов підлягає задоволенню частково. Стосовно розподілу судових витрат, суд бере до уваги положення ст.141 ЦПК України, які передбачають, зокрема, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні; у такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України). Тому, враховуючи, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 1584,46 грн, а на користь відповідача підлягає відшкодуванню з позивача 149,85 грн витрат при зверненні із заявою про перегляд заочного рішення, відповідно, внаслідок зарахування вказаної різниці, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1434,61 грн.

Outcome: partial