Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Неофіта Д.Б. звернувся до суду з позовом, в якому після подання заяви про уточнення позовних вимог(зміни предмету позову), просив усунути [PERSON] - [INFO] , від права на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , якийй помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] мала недоброчесну поведінку відносно спадкодавця [PERSON] , а саме довела його до смерті. У зв`язку з чим просить позов задоволити. Ухвалою судді від 02.09.2022року відкрито провадження у справі, розгляд якої визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 12.12.2022 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивує тим,що [PERSON] 10 лютого 2016 року здійснив своє волевиявлення щодо розпорядження власною квартирою за адресою: [ADDRESS] на момент своєї смерті та заповів її [PERSON] , з якою він у цій квартирі і проживав з 2018 року, оскільки не бажав, щоб це майно успадкували спадкоємці першої черги - його дружина та донька, з якими тривалий час у нього були погані стосунки; сам заповіт складено з дотриманням всіх вимог законодавства. Сама по собі незгода позивача із волевиявленням спадкодавця на призначення свого спадкоємця щодо частини належного йому майна (квартири), не є підставою для визнання заповіту недійсним, без доведення обставин і підстав недійсності такого правочину, зокрема його складання з порушенням вимог щодо вільного волевиявлення. 15.12.2022 рокупредставником позивача надано відповідь на відзив на позовну заяву. Відповідь на відзив мотивована тим, що заповіт складений на користь людини ( [PERSON] ), яка не була близьким родичем покійного [PERSON] . Спадкування за заповітом [PERSON] є неможливим, оскільки вона знала про складений заповіт та умисно позбавляла життя спадкодавця [PERSON] та чекала його смерті. 16.06.2023 рокупредставником позивача подано уточнену позову заяву(про зміну предмету позову), яка прийнята судом до розгляду. Ухвалою суду від 16.06.2023 рокувитребувані по справі докази. Ухвалою суду від 16.10.2023 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та заяві про уточнення позвної заяви(про зміну предмету позову). Зокрема, [PERSON] підтвердила, що не проживала разом з чоловіком та не спілкувалась з ним останні 14 років, через те, що він втікав від неї та мав проблеми з головою та від тоді жив неадекватно. Також стверджувала, що [PERSON] розбила сім`ю, залишила дитину без батька, споювала відповідача алкоголем та спровокувала його смерть. ЇЇ чоловік знаходився в неадекватному стані, та майже перебував в деменції. Також висловлювала сумніви відносно правильності встановлення лікарями причини смерті [PERSON] , через відсутність проведення розтину та через можливі приховування лікарів обставин смерті. Її звернення в поліцію щодо заподіяння [PERSON] смерті [PERSON] не дали результатів. Просять позов задовольнити, та усунути [PERSON] від права на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що [PERSON] 14 років не жив та не спілкувався зі своєю дружиною - [PERSON] та з донькою - [PERSON] , відносини між родичами були погані, шлюб з 2017 року був формальний; тому волевиявлення щодо майна виклав у заповіті на користь [PERSON] , з якою з 2018 року проживав однією сім?єю за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що заповіт, який складеній [PERSON] 10 лютого 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянськой Ольгою Анатоліївною, відповідає всім вимогам ЦК України, на час складення заповіту [PERSON] повністю розумів значення своїх дій, був при здоровому розумі і у ясній пам`яті і його волевиявлення відповідало його намірам. У 2013 році [PERSON] вже мав сердечну хворобу, тому просив Франківський районний суд м. Львова про розгляді справі № 465/1774/13-ц за позовом [PERSON] зменшити йому розмір аліментів. Відповідно до Лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON] помер від сердечних проблем. Позиція позивачки щодо умисного заподіяння смерті [PERSON] є абсолютною видумкою, позивач не надала жодного доказу щодо заподіяння смерті [PERSON] . Відсутність будь яких доказів підтверджує й той факт, що відмову у відкритті кримінального провадження стосовно заподіяння [PERSON] смерті [PERSON] вона, навіть, не оскаржила слідчому судді. Просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала по справі письмові пояснення(а.с.104), до яких просила справу розглядати без її присутності. За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності третьої особи на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав: Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що згідно свідоцтва про право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , така належала на праві власності [PERSON] . 10.02.2016 року [PERSON] складено заповіт, яким квартиру адресою [ADDRESS] він заповів [PERSON] . Даній заповіт посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською Ольгою Анатоліївною та зареєстровано в реєстрі за № 127. Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. ст. 1218, 1220, 1221 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідност.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (ст. 1235 ЦК України). Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ст. 1257 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). На заповіт як односторонній правочин поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має потрібного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з істотним порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати його складання тощо). Згідно з ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Отже, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Суд установив, що оспорюваний заповіт містить власноручний напис заповідача «цей заповіт прочитано мною вголос та підписано особисто. Підпис вчинено особисто [PERSON] . У відповідності до ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати клопотання, зокрема про призначення експертизи, для з`ясування обставин, що мають значення для справи. Стороною позивача не заявлялось клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, а також не було долучено доказів, які могли б слугувати достатньою підставою для доцільності такої експертизи. Будь-яких доказів, які б спростовували дані про не підписання заповіту особисто [PERSON] суду не подано. Разом із тим, позивачем не заявлено перед судом клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання. Отже, суд прийшов до висновку про те, що жодних доказів щодо неможливості усвідомлення значення своїх дій та керування ними позивачем у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не подано. Доводи позивача про те, що заповіт складено на відповідача, який не є родичем померлого, суд оцінює критично, адже у відповідності до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями, зокрема фізичні особи, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що заповіт був підписаний не померлим [PERSON] , не доведено позивачем аргументи недійсності заповіту саме те, що померлий [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати внаслідок стійкого розладу здоров`я, відсутності волі померлого на вчинення оспорюваного правочину. Правові підстави для усунення від права на спадкування визначені у статті 1224 ЦК України Так, частиною першою встановлено, що не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Отже, частина перша статті 1224 ЦК України встановлює підстави усунення спадкоємців від права на спадкування незалежно від того, здійснюється спадкування за законом чи за заповітом. Відповідно частини другої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Тобто положення частини другої статті 1224 ЦК України необхідно розуміти так, що підстави для усунення спадкоємця за заповітом чи за законом від права на спадкування через умисні дії, в результаті яких збільшилася їхня частка у спадщині, може виникнути лише тоді, коли така особа перешкоджала спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті. Частини третя, четверта та п`ята статті 1224 ЦК України визначається підстави для усунення від права на спадкування за законом, а саме: - батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини; - батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом; - не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу; - за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Частина 6 статті 1224 ЦК України встановлює, що положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Змістовний аналіз норми ст. 1224 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавцем визначено три групи підстав усунення від права на спадкування. Так, частина перша наведеної статті встановлює підстави усунення від права на спадкування як за законом, так і за заповітом. Частина друга також встановлює підстави усунення від права на спадкування спадкоємців як за законом, так і за заповітом, але за умови перешкод, які створені «негідним спадкоємцем» спадкодавцеві при складанні, зміні чи скасуванні свого волевиявлення у заповіті, якщо такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у нього або інших осіб або збільшенню його частки у спадщині. Частини третя, четверта та п`ята статті 1224 ЦК України визначають підстави для усунення від права на спадкування саме за законом. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Тобто для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Для правильного застосування положень статті 1224 ЦК України, потрібно визначати підстави позову, тобто фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги при усуненні відповідача від права на спадкування. Указаний висновок щодо застосування норм статті 1224 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №734/3639/16-ц. Як уже зазначено судом підстави для усунення від права на спадкування «негідних» спадкоємців за заповітом визначені лише частиною 1 та 2 статті 1224 ЦК України лише у випадку, якщо такі спадкоємці умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців чи вчинили замах на їхнє життя, або якщо умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих. Інших підстав для усунення спадкоємців за заповітом від права на спадкування стаття 1224 ЦК України не передбачає. З огляду на викладене, можна дійти висновку, що за відсутності посилань як на підставу усунення від права на спадкування на обставини, які свідчать про умисне позбавлення життя відповідачем спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців чи вчинення замаху на їхнє життя, або про перешкоджання відповідача спадкодавцю скласти, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, у суду відсутні підстави для застосування положень частини першої та другої статті 1224 ЦК України при вирішені спору. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Зазначений правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №127/11015/17 (провадження №61-13141 св18). Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі №133/1625/18 (провадження №61-1419св20), від 19 червня 2019 року у справі №491/1111/15-ц (провадження №61-14655св18), від 04 липня 2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження №61-15926св18). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження безпорадного стану спадкодавця позивач послався на його медичну документацію, а саме амбулаторну картку [PERSON] , яка була досліджена в судовому засіданні, та згідно якої [PERSON] мав при госпіталізації діагноз - флегмона тулуба та причини смерті - гостра серцева недостатність, гострий інфаркт міокарда та флегмона тулуба. Відтак, доказів того, що стан [PERSON] був фізично безпомічним та безпорадним, позивачем не надано. Водночас доводити факт безпорадного стану тільки поясненнями позивача є недостатнім з огляду на те, що позивач заперечує право відповідача на спадщину. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ухилялась від надання спадкодавцеві допомоги, а в свою чергу [PERSON] перебуваючи в безпорадному стані, потребував допомоги саме від відповідача з огляду на те, що у справі відсутні належні та достатні докази того, що [PERSON] звертався по допомогу до відповідача і та йому відмовила в наданні такої допомоги. Таким чином, оскільки судом не встановлено потреби спадкодавця у матеріальній допомозі зі сторони відповідача, не встановлено висунення до відповідача самим спадкодавцем(чи будь-якими іншими особами) прохання (вимоги) про надання допомоги, тому, як наслідок, не встановлено і факту ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги (тобто умисних дій відповідача спрямованих на ухилення від надання спадкодавцеві допомоги). На підставі викладеного, суд вважає, що позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів потреби спадкодавця у наданні допомоги відповідачем, звернення до відповідача з проханням (вимоги) про надання такої допомоги, а також ухилення відповідача, яка є спадкоємцем за заповітом щодо майна померлого [PERSON] , від надання спадкодавцеві такої допомоги. Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено підстав для усунення [PERSON] від спадкування. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не розподіляються.

Outcome: dismissed