Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до закінчення навчання, до 15 лютого 2024 року, але не більше ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] та [PERSON] , які раніше перебували у зареєстрованому шлюбі. Позивач, [PERSON] , проживає разом з матір`ю, яка 26 листопада 2022 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». Як вказав [PERSON] , 11 березня 2013 року Нововодолазьким районним судом Харківської області було ухвалено рішення у справі № 631/278/13-ц, згідно якого з [PERSON] стягувались аліменти на утримання [PERSON] . На даний час позивач продовжує навчатися у Державному національному закладі «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області», ІІІ рівня акредитації, строк закінчення навчання 15 лютого 2024 року, у зв`язку із чим має майнові витрати, що пов`язанні із забезпеченням вирішення побутових питань, придбання різних засобів для навчання, продуктів харчування, одягу тощо. Батько участі у витратах позивача не приймає, хоча має постійне місце роботи та дохід, а тому, на думку [PERSON] в змозі надавати грошову допомогу на утримання сина на період його навчання. Правом надати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач не скористався. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 жовтня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, судом не вживалось. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, позивач до позовної заяви додав клопотання, відповідно до якого просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, розгляд справи провести за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів, зазначивши, що проти ухвалення рішення в заочному порядку не заперечує. Відповідач, [PERSON] , у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, зазначаючи, що відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області він сплачував аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходу. На даний час він сплачує заборгованість по аліментах на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , що виникла у зв`язку тим, що через військову агресію Російської Федерації проти України він був вимушений тимчасово не працювати та втратив джерело доходу. Як пояснив відповідач, на теперішній час він офіційно працевлаштований, але його заробітна плата є не досить високою, крім того, з неї утримується заборгованість зі сплати аліментів, тому додатково утримувати сина він не має можливості. Також [PERSON] вказав, що йому стало відомо, що його син - [PERSON] , на даний час перебуває за межами України, а саме знаходиться у Республіці Польщі, де ймовірно працевлаштувався, тому може самостійно забезпечити себе. Крім того, відповідач повідомив суду, що неповнолітніх дітей або не працездатних осіб на утриманні не має. У судове засідання, що було призначене на 28 грудня 2023 року, [PERSON] не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до вимог статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач звернувся до суду з заявою, що була зареєстрована за вхідним № 7350/23-вх від 28 грудня 2023 року, відповідно до якої просив розгляд справи провести за його відсутності, зазначивши, що при прийнятті рішення покладається на розсуд суду. З цього приводу слід зазначити, положеннями частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому, частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін, свідчить їх відповідні заяви долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним надання особистих додаткових пояснень сторонами не має, оскільки усі пояснення [PERSON] надав раніше у судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу та закінчити її розгляд по суті вимог за відсутності сторін. Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві, а також вислухавши пояснення відповідача, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, що були надані учасниками процесу та безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд бере до уваги, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. 07 травня 2005 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 27, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено як « [PERSON] », дружини - « [PERSON] ». На вказаній копії свідоцтва є відмітка відділу Державної реєстрації актів цивільного стану, що шлюб розірваний на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 08 травня 2013 року, справа № 2/631/289/2013. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно 09 жовтня 2019 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововодолазького районного управління юстиції у Харківській області 25 серпня 2005 року зроблено відповідний запис за № 86. Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини є громадяни України: [PERSON] та [PERSON] . 25 березня 2013 року Нововодолазький районний суд Харківської області видав виконавчий лист за результатами розгляду справи з єдиним унікальним № 631/278/13-ц (провадження № 2/631/237/13) про стягнення з [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів та заробітку щомісячно й до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для житини відповідного віку, починаючи з 18 лютого 2013 року. Відповідно до копії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб № 09.05.28/897, виданої 19 жовтня 2022 року Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (власник) та [PERSON] , [INFO] (син). Аналогічна інформація щодо реєстрації місця проживання [PERSON] міститься у довідці про реєстрацію місця проживання особи № 04.01-25/344, виданої 15 лютого 2020 року Центром надання адміністративних послуг Нововодолазької селищної ради Харківської області. Як убачається з копії довідки № 245 від 07 серпня 2023 року, виданої Державним навчальним закладом «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області», [PERSON] , 2005 року народження, з 01 вересня 2020 року вступив до Державного навчального закладу «Регіональний механіко-технологічний центр професійної освіти Харківської області», ІІІ рівень акредитації, за наказом № 3 ЗУДЗ від 31 серпня 2020 року. Навчається на денній формі, строк закінчення навчання 15 лютого 2024 року. Із наданої [PERSON] довідки № 797 від 16 листопада 2023 року, виданої Закладом професійної (професійно-технічної) освіти «Харківський професійний коледж» Харківської обласної державної (військової) адміністрації, убачається, що [PERSON] , [INFO] , з 31 серпня 2020 року вступив до Закладу професійної (професійно-технічної) освіти «Харківський професійний коледж» (Харківський коледж) ІІІ атестаційного рівня, за наказом від 31 серпня 2020 року № 3-ЗУДЗ. На даний час [PERSON] навчається на ІV курсі денного навчання. У 2023-2024 навчальному році освітній процес здійснюється за змішаною формою навчання згідно наказу від 21 серпня 2023 року № 178 «Про початок навчального року та організацію методичної роботи у 2023/2024 навчальному році». Строк закінчення навчання 01 березня 2024 року. При вирішенні данного спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України та Сімейного кодексу України. Так, відповідно до положень частини 1 статті 1 та частини 1 статті 2 Сімейного кодексу України зміст майнових прав та обов`язків батьків і дітей, а також регулювання майнових відносин між батьками та дітьми визначається зазначеним кодексом. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини 8 та 9 статті 7 Сімейного кодексу України). Приписами частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Аналогічний обов`язок також закріплений й у статті 51 Конституції України. Крім того, частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Що стосується обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, то останній встановлений положеннями статті 199 Сімейного кодексу України, яка мовить, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Отже, стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок щодо застосування статті 199 Сімейного кодексу України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Крім того, Пленум Верховного Суду України у пункті 20 своєї Постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно з частиною 1 статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При цьому, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (частина 2 статті 200 Сімейного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дочки, сина суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють їх дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 199/9339/16-ц (провадження № 61-32330св18), від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21). Також слід відмітити, що Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Під час судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] досяг віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років та продовжує навчання у Закладі професійної (професійно-технічної) освіти «Харківський професійний коледж» Харківської обласної державної (військової) адміністрації (за денною формою навчання). Також із наданих учасниками процесу доказів вбачається, що [PERSON] не працює та не одружений, а навчання на денній формі, позбавляє останнього можливості працевлаштуватися та одержувати певний дохід, у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги на навчання та пов`язаних з навчанням витрат, зокрема, на придбання підручників та навчальних матеріалів, інтернет-зв`язку, харчування тощо. Суд не може взяти до уваги твердження відповідача стосовно того, що на даний час його повнолітній син, [PERSON] , перебуває за межами України, а саме знаходиться у Республіці Польщі, де ймовірно працевлаштувався, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних доводів суду не надано та матеріали справи таких не містять. Також на виконання свого процесуального обов`язку відповідачем у справі не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що він не має матеріальної можливості утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчання та досі сплачує заборгованість зі сплати аліментів. Навпаки, у судому засіданні [PERSON] підтвердив, що офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату, тобто має певний дохід та є працездатною особою. Відповідач не надав доказів того, що його матеріальний стан є незадовільний та останній отримує дохід у мінімальному розмірі, як й не надав доказів того, що на його утримання знаходяться неповнолітні діти або непрацездатні особи, окрім сина - [PERSON] , [INFO] . Навіть, якщо у відповідача дійсно є заборгованість зі сплати аліментів, це не може бути підставою для відмови в задоволені позовних вимог. При цьому, при вирішенні спору по суті, суд враховує вимоги статтей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, на підставі наданих сторонами доказів, слід дійти висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та у зв`язку з чим безсумнівно має майнові витрати, що пов`язані безпосередньо з забезпеченням вирішення всіх побутових питань, а тому позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. Разом із тим, слід відмітити, що право повнолітньої дитини на утримання від батьків діє протягом її навчання і до досягнення нею 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання, що прямо зазначено у частині 2 статті 199 Сімейного кодексу України. У позовній заяві позивач просив стягувати аліменти на його утримання до закінчення навчання, тобто до 15 лютого 2024 року. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16-ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, № 756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц), а тому задовольняє вимоги як вказано у позові. Враховуючи положення частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України суд вважає, що аліменти з відповідача необхідно стягувати з дня звернення позивача до суду, тобто починаючи з 07 вересня 2023 року. Згідно з пункту 1 частини 1 статті 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] , суд відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, частиною 6 цієї ж норми процесуального права визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Із даним позовом [PERSON] звернувся до суду у вересні 2023 року. Статтею 7 Закону України № 2710-ІХ від 03 листопада 2022 року «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року встановлений прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб в сумі 2684 гривні 00 копійок, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинна була б сплатити судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок. Проте, враховуючи положення пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України № 3674-VІ від 08 листопада 2011 року «Про судовий збір», які передбачають, що у справах про стягнення аліментів позивач звільняється від сплати судового збору, судові витрати слід покласти на відповідача З огляду на вище викладене,

Outcome: approved