Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 02 вересня 1976 року на підставі рішення Жовтневої ради депутатів трудящих міста Кривого Рогу від 30.08.1966 року [PERSON] , яка є її бабусею, було видано ордер №19 на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ордер було видано на 3 осіб: бабусю позивача - [PERSON] , матір позивача - [PERSON] та тітку позивача - [PERSON] . Бабуся та мати позивача померли. На даний час за вказаною адресою зареєстровані двоє осіб: позивач та її син (відповідач). З квітня 2017 року відповідач за вказаною адресою не проживає. Має постійне місце проживання та власне житло в Російській Федерації. Останній не бере участі у заходах по утриманню помешкання, не приймає участі у сплаті комунальних послуг. За місцем реєстрації відповідача тривалий час немає особистих речей, що свідчить про відсутність у останнього наміру повертатися. Позивач змушена самотужки сплачувати комунальні послуги, що є для неї зайвим фінансовим тягарем, а відтак наявність реєстрації відповідача створює позивачу додаткові фінансові витрати. На підставі викладеного, просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, зазначивши, що відповідач з 2017 року в спірній квартирі не проживає, покинув територію України та з цього часу перебуває на території Російської Федерації, залишився там проживати постійно, працевлаштувався, за останньою інформацією повертатися наміру не має. Окрім цього протягом останнього часу взагалі зв`язків будь-яких не підтримує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що знайома з позивачкою з 2010 року, оскільки є її сусідкою по будинку. Вона проживає в цьому будинку з 1976 року. Позивачка проживає у квартирі за [ADDRESS] , де раніше мешкали її батьки та син [PERSON] . З розмови з останньою свідок дізналася, що з 2017 року син позивачки [PERSON] виїхав за кордон, зв`язок з ним втрачено. У 2020 році була у неї в гостях, також надавала допомогу, коли позивач хворіла. Чоловічі речі в квартирі були відсутні. Стверджує, що на теперішній час син позивачки [PERSON] у вказаній квартирі не проживає та приблизно з 2017 року за вказаною адресою не з`являвся. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивачки на одному поверсі будинку [ADDRESS] . Оскільки їхні квартири розміщені поряд по бачиться з останньою кожного дня, приблизно тричі на місця по необхідності заходить до її квартири. Позивачка мешкає у батьківській квартирі [ADDRESS] вказаного будинку одна. Інших осіб в квартирі свідок не бачила, чоловічі речі в помешканні відсутні. Відповідача бачили востаннє у 2017 році. З цього часу він у вказаній квартирі не з`являвся. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, відповідно до положень ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивача у справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦПК України). Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 20 ЦК України\~\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно статей 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 02 вересня 1976 року Виконавчим комітетом Жовтневої Ради депутатів трудящих міста Кривого Рогу на підставі рішення виконкому Жовтневої Ради депутатів трудящих міста від 30.08.1966 року було видано Ордер №19 [PERSON] на право зайняття 2-х кімнат загальною площею 31,8 кв.м в квартирі [ADDRESS] дійсний протягом 10 днів. Ордер було видано на 3-х осіб: [PERSON] (бабуся позивачки), [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] (мати позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ), та [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] (тітка позивачки). (а.с. 8-9, 20) Згідно з копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, позивачкою було змінено прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу з « [PERSON] » на « [PERSON] », відповідний актовий запис №237 від 03.03.1990 року. (а.с. 21) Мати позивачки, [PERSON] (після зміни прізвища у зв`язку із реєстрацією шлюбу 22.10.1975 року - « [PERSON] ») померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , відповідний актовий запис №1669. (а.с. 22,23) [INFO] померла бабуся позивачки - [PERSON] , що також підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , відповідний актовий запис №1767. (а.с. 24) Відповідач [PERSON] є сином позивачки та разом з останньою зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 26,27) Відповідно до копії Акту від 20.10.2023 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідченого директором ТОВ «УК Центробуд» Поповим Д.О., відповідач [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не проживає з квітня 2017 року по теперішній час. (а.с. 28) В матеріалах справи також міститься Технічний паспорт на квартиру за вказаною вище адресою, замовником якого є позивачка [PERSON] (а.с. 10-19) Позивачем здійснювалася оплата за житлово-комунальні послуги по квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями банківських квитанцій та розрахунками за спожитий газ та електроенергію, адресованими позивачці. Нормами статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК УРСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України) Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідків, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач з 2017 року не проживає за місцем реєстрації, там відсутні його особисті речі, він не сплачує за житлово-комунальні послуги, будь-яких витрат по утриманню житла не несе. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву з викладом заперечень щодо обставин справи, а також не надав до суду доказів на спростування позовних вимог, зокрема, що він приймав участь в утриманні квартири за адресою: [ADDRESS] . Натомість, позивачем надані докази, що підтверджують факт проживання у вказаній вище квартирі, а також оплату комунальних послуг за вказаною адресою. Підставою для звернення з позовом до суду стала відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання та невнесення останнім плати за комунальні послуги, що стало зайвим фінансовим тягарем для позивача. Отже, наявність реєстрації відповідача за вищевказаною адресою з урахуванням встановлених судом обставин справи створює позивачу додаткові фінансові витрати. Підсумовуючи викладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем доведено, що відповідач не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] втрачений інтерес до спірної квартири. Він залишив спірне житло свідомо та добровільно, протягом тривалого часу з 2017 року, відсутні достатні та триваючі зв`язки відповідача із спірною квартирою, оскільки вже понад 6 років він відсутній за місцем реєстрації, а також в квартирі відсутні і його особисті речі, відповідач не намагався відновити втрачений зв`язок з квартирою шляхом вселення тощо. Окрім іншого, досліджуючи пропорційність втручання в особисті немайнові права особи відповідача, як право на житло, в аспекті втрати права на проживання через відсутність особи за місцем реєстрації понад шість місяців суд звертає увагу, що наявність у відповідача іншого постійного житла свідчить, що це втручання не буде становити надмірний тягар. [PERSON] , як встановленому у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, понад шість років не проживає у спірному житлі, що свідчить про відсутність у нього тривалий час потреби у такому житлі, тому це не становитиме для нього надмірного тягаря. У контексті обставин цієї справи, враховуючи, що відповідач впродовж тривалого часу, понад шість років, постійно проживає в іншому місці, в нього відсутні тривалий час зв`язки із спірною квартирою, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, не буде порушенням його права на житло, визначеного статтею 8 Конвенції. Відсутність у відповідача будь-якої зацікавленості у збереженні житла, його утриманні, догляді, не відвідування впродовж тривалого часу переконують суд про відсутність зацікавленості в цьому житлі зі сторони відповідача. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити та визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved