Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

І. Суть позовної заяви 1.1.\~ [PERSON] \~звернулася до\~суду із\~позовом до\~ [PERSON] ,\~в якому\~просив стягнути\~з останнього\~3%\~річних у\~розмірі 152\~гривні 21\~копійка та\~інфляційні втрати\~у розмірі\~996\~гривень 38\~копійок за прострочення виконання зобов`язання. 1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.08.2020 року позивачем через сайт замовлена запасна частина до автомобіля, а саме: кришка клапанів/колектор впускний Volvo 31330239 на суму 4 096,00 гривень. Після узгодження деталей замовлення, 05.08.2020 року за наданими позивачу банківськими реквізитами сплачено передоплату у розмірі 2 058 гривень 29 копійок. По факту прибуття відправлення проведено огляд товару та позивачем прийнято рішення про відмову від отримання неякісного товару. 09.09.2020 року на адресу [PERSON] направлена претензія, в якій позивач просив повернути передоплату у розмірі 2 058 гривень 29 копійок у семиденний строк з дня отримання претензії, яку відповідач отримав 23.09.2020 року. Тобто, у [PERSON] виникло грошове зобов`язання з повернення грошових коштів у розмірі 2 058 гривень 29 копійок, яке мало бути виконано не пізніше 30.09.2020 року, проте у визначений ч.2 ст.530 ЦК України строк обов`язок з повернення грошових коштів виконаний не був. З метою захисту порушених прав, позивач звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області із позовом про стягнення коштів та моральної шкоди. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2021 року у справі №946/6470/20 встановлено факт наявності у [PERSON] зобов`язання з повернення грошових коштів у розмірі 2 058 гривень 29 копійок та стягнуто на користь позивача вказані грошові кошти, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено в задоволенні. Постановою Одеського апеляційного суду від 08.08.2022 року апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та прийнято нову постанову, стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у сумі 800 гривень. Таким чином, на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 08.08.2022 року у справі №946/6470/20 у [PERSON] виникло грошового зобов`язання із відшкодування моральної шкоди у розмірі 800 гривень, яке мало бути виконано не пізніше 09.08.2022 року. 13.01.2023 року на розрахунковий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 800 гривень. Отже, стосовно виконання грошового зобов`язання про відшкодування моральної шкоди у розмірі 800 гривень допущено прострочення, яке тривало з 10.08.2022 року до 13.01.2023 року. Також, 17.01.2023 року на розрахунковий рахунок позивача надійшли грошові кошти у розмірі 2 058 гривень 29 копійок. Тобто, стосовно виконання грошового зобов`язання з повернення суми передоплати у розмірі 2 058 гривень 29 копійок допущено прострочення, яке тривало з 01.10.2020 року до 17.01.2023 року. В даному випадку, моментом з якого [PERSON] користувався чужими грошовими коштами неправомірно, тобто наступає прострочення виконання грошового зобов`язання є: з 10.08.2022 року до 13.01.2023 року стосовно суми у розмірі 800 гривень; з 01.10.2020 року до 17.01.2023 року стосовно суми у розмірі 2 058 гривень 29 копійок. Отже, за час прострочення виконання вказаних грошових зобов`язань були нараховані 3% річних та інфляційні втрати, які підлягають сплаті [PERSON] на користь позивача відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України. ІІ. Процедура та позиція учасників 2.1. Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 16.11.2023 року, справа №946/8978/23 передана на розгляд судді Бальжик О.І.\~ 2.2. Ухвалою судді Бальжик О.І. від 20.11.2023 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 2.3. Сторони, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, звернувшись із заявами про підтримання та визнання позову, відповідно, та розгляд справи за їх відсутності. Також, згідно поданої заяви позивач просив врахувати, що 22.12.2023 року на його розрахунковий рахунок від [PERSON] надійшли грошові кошти у розмірі 1\~148 гривень 59 копійок. Просив стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 15\~000 гривень. Відповідно до поданої відповідачем заяви, він здійснив сплату заявлених у позові коштів за реквізитами позивача. Стягнення витрат на правову допомогу, на його думку, є неправильним та несправедливим. Звернув увагу, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Вважав, що витрати в сумі 15\~000 гривень є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг. Підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної й технічної роботи, адже зазначена справа не складною, відноситься до малозначних, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру. Справа про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є максимально простою й не потребує спеціальних знань, розрахунки виконані за допомогою калькулятора онлайн. Не вбачається, що в позивача була крайня необхідність звертатися за наданням правової допомоги. 2.4. Під час розгляду справи повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України.\~ ІІІ. Оцінка та висновки суду 3.1. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. 3.2. Частина перша статті 16 ЦК України, частина перша\~статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 3.3. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 3.4. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто\~грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати\~(постанови Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18)). 3.5. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Тому\~приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України),\~так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання\~(підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами\~закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц)). 3.6. Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження\~№ 14-91цс22)). 3.7. Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) особою підтвердженого (визначеного, конкретизованого)\~судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання\~слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України. 3.8. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постановах від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення саме грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 3.9. Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним. Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного\~законом\~або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму (див.\~постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18 (провадження № 14-158цс20)). 3.10. Отже, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем. 3.11. Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому\~зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів\~є акцесорним, додатковим до основного,\~залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження №12-189гс19)). 3.12. У судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 квітня 2021 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошові кошти в сумі 2\~058 гривень 29 копійок. У відшкодуванні моральної шкоди відмовлено (а.с.12-14). 3.13. Постановою Одеського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано та прийнято нову постанову, якою позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в сумі 800 гривень (а.с.15-22). 3.14. Як вбачається із платіжної інструкції АТ КБ «ПриватБанк», 22 грудня 2023 року [PERSON] перерахував [PERSON] грошові кошти в сумі 1\~148 гривень 59 копійок. 3.15. Обставина відшкодування відповідачем суми 3% річних та інфляційних втрат у добровільному порядку позивачем визнана та не підлягає додатковому доказуванню відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України. 3.16. У постанові від 13.05.2020 року у справі № 686/20582/19-ц КЦС ВС зауважив, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то справа вирішується залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування. 3.17. Приймаючи до уваги, що відповідач задовольнив позовні вимоги в частині відшкодування суми 3% річних та інфляційних втрат після пред`явлення позову та на час розгляду справи предмет спору припинив своє існування, однак позивач позов в цій частині підтримав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. 3.18. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, суд у відповідності до статті 141 ЦПК України не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: dismissed