Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті. Свої заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вона є дружиною [PERSON] . Відповідно до медичної довідки [PERSON] помер [INFO] на тимчасово окупованій території, в місті Маріуполь, у віці 49 роки, причина смерті - набряк головного мозку та легень. Зазначає, що отримати свідоцтво про смерть у Відділі ДРАЦС неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий Відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті. Встановлення факту смерті необхідно для державної реєстрації смерті померлої особи (бабці) проведеної державним органом України. У зв`язку з викладеним заявниця просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті чоловіка, громадянина України - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м.Маріуполь. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. Заявниця в судове засідання не з`явилась. До сулу від представника заявниці - адвоката Каїна Юрія Вікторовича надійшла заява з прохання суду про розгляд справи за відсутності заявника та її представника, заявлені вимоги підтримують та просять задовольнити. Заінтересована особа - Деснянський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судове засідання свого представника не направили, не надали до суду письмові пояснення, але про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Дослідивши матеріали справи, додані письмові докази, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлені такі факти та їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2010, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Відповідно до п. 8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно із абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. На підтвердження факту смерті [PERSON] , заявниця подала до суду свідоцтво про смерть, яке видане відділом реєстрації, що розташовано на окупованій території та лікарську довідку про причини смерті та лікарське свідоцтво про смерть, які видані медичною установою, що розташовано також на окупованій території, згідно яких чоловік помер [INFO] внаслідок: набряк головного мозку та легень, ішемічний інфаркт правої півкулі головного мозку при церебральному атеросклерозі. Отже оцінюючи свідоцтво про смерть та лікарську довідку про причини смерті, з лікарським свідоцтвом про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м. Маріуполь встановленим.

Outcome: approved