Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням зміни предмету позову, просить: 1) визнати протиправним та скасувати Розпорядження Краснокутської районної державної адміністрації №1290ж від 30.03.2000 року про виділення у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2) визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 30.03.2000 року, записане до реєстрової книги за №7-342, про право спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що позивач є особою чиє право на приватизацію житла порушено, шляхом непогодженої з ним реалізації вказаного права [PERSON] (його батьком) на приватизацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим, з метою відновлення порушеного права, у позивача наявна необхідність у зверненні до суду з цим позовом. Про порушення свого права на приватизацію житла позивачу стало відомо, після того, як він звернувся до відповідачів з відповідним запитом, у зв`язку з тим, що органами приватизації в місті Павлоград, при спробі приватизувати житло, було повідомлено, що його право на приватизацію житла вже реалізоване. Про факт приватизації батьком квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] за рахунок реалізації його права на приватизацію, позивачу не було відомо. Позивач зазначає, що 15.03.2000 року його батьком [PERSON] до Краснокутської районної державної адміністрації подано заяву про передачу у приватну власність квартири яка розташована за адресою: [ADDRESS] . За результатом розгляду заяви, після проведення розрахунків площі кватири, що безоплатно приватизується, Краснокутською районною державною адміністрацією задоволено прохання [PERSON] про передання квартири, у якій він мешкає, у спільну сумісну власність, про що складено Розпорядження №1290ж від 30.03.2000 року. На підставі вищевказаного розпорядження, Краснокутським бюро технічної інвентаризації видано Свідоцтво про право власності на житло від 30.03.2000 року. Зокрема, у свідоцтві зазначено, що квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідоцтво про право власності на житло внесено у реєстрову книгу під №7- 342. У свою чергу позивач зазначає, що жодної згоди на реалізацію свого права на приватизацію житла він не надавав, вказує, що на момент подій описаних вище був повнолітньою особою, яка володіє повною право- та дієздатністю. Позивачу стало відомо від [PERSON] , що з метою приватизації квартири, батько вирішив виконати від імені позивача без його відома та наданої на те згоди підпис в заяві про передачу у приватну власність квартири. Враховуючи викладене вище та той факт, що жодна письмова згода на приватизацію житла позивачем не надавалася, вважає, що фактично порушене його право на житло. Позивач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник позивача - адвокат Радченко О.В. у відкрите судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені. Від представника позивача надійшла заява в якій вона просить розглядати справу після повернення матеріалів з експертної установи, без участі сторони позивача на підставі наявних в матеріалах справи доказів, змінені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена, надала до суду клопотання, у якому просить розгляд справи проводити без її участі, проти позовних вимог не заперечує. Відповідач [PERSON] у відкрите судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена, надала до суду клопотання у якому просить розгляд справи проводити без її участі, проти позовних вимог не заперечує. Представник Богодухівської районної державної (військової) адміністрації у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений, в матеріалах справи міститься заява від 14.12.2023 року, у якій просить розглядати справу без участі представника, заперечень проти предмета позову немає. Представник третьої особи - Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи за наявними у суді матеріалами, при розгляді справи покладаються на розсуд суду. Суд, дослідивши письмові докази, та надавши їм належну правову оцінку, доходить наступного. Згідно з ч. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Судом встановлено, що 15.03.2000 року до голови районної державної адміністрації, звернувся із заявою [PERSON] , яка підписана також [PERSON] та [PERSON] , якою просять оформити передачу в приватну спільну сумісну власність квартиру, що займає [PERSON] разом з членами сім`ї на умовах найму /т. 1 а.с.22, 249/. До вказаної заяви [PERSON] долучено довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення та розрахунок площі квартири (будинку), що безоплатно приватизується /т. 1 а.с. 246/. 30.03.2000 року Розпорядженням № 1290ж Бюро по оформленню документів Краснокутської районної державної адміністрації про право власності на квартири (будинки) було вирішено прохання наймача квартири [PERSON] , в якій він мешкає за адресою: [ADDRESS] , задовольнити і передати вказану квартиру в приватну спільну сумісну власність /т. 1 а.с.18,247/. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2000 року Бюро по оформленню документів про право власності на квартири (будинки) Краснокутської районної державної адміністрації посвідчує, що квартира, загальною площею 82,30 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , дійсно належить на праві приватної спільної сумісної власності гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 30.03.2000 року № 1290ж /т. 1, а.с.19/. З копії довідки КП «Краснокутського бюро технічної інвентаризації» №02 від 25.01.2022 року вбачається, що згідно з реєстраційними книгами та архівними даними, за громадянином - [PERSON] , [INFO] , що має в Державному реєстрі фізичних осіб ідентифікаційний номер [NUMBER] , станом на 31.12.2012 року, зареєстроване право приватної спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 82,30 м.кв., на підставі свідоцтва про право власності від 30.03.2000 року, виданого бюро по оформленню документів про право власності на квартири (будинки) Краснокутської районної державної адміністрації. Реєстраційний номер: книга 7 номер запису 342 /т. 1, а.с.14/. З копії диплому бакалавра серії [NUMBER] виданого 23.06.2002 року вбачається, що [PERSON] закінчив у 2002 році Військовий інститут внутрішніх військ МВС України і отримав базову вищу освіту /т. 1, а.с.17/. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Виконавчим комітетом Мурафської сільської ради Краснокутського району Харківської області /т. 1, а.с.23/. Єдиною спадкоємицею майна померлого [PERSON] є його дружина, відповідач по справі та мати позивача - [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи №155/2018 /т. 1, а.с.179-211/. З копії довідки № 36/8 від 24.01.2022 року виданої керуючою ТВБВ № 10020/0365 філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» Бобрицькою О.В., вбачається, що [PERSON] , [INFO] , в списках громадян України, що мають право на приватизацію житла за адресою: с. Мурафа, чек використано в сумі 3,69, залишок 0,51 /т. 1, а.с.12/. Відповідно до ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. За приписами абз. 3 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Згідно зі ст. 1 Закону Україну «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній станом на час видання спірного розпорядження), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 Закону Україну «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать - квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. За змістом ч. 1-3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету з житлово-комунального господарства від 15 вересня 1992 року №56 (яке було чинним на момент приватизації спірної квартири), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до п. 23 зазначеного Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. За змістом ст. 65, 65-1 Житлового Кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Таким чином, як випливає з аналізу вказаних норм, процедура оформлення права власності передбачає обов`язкове постійне проживання в цих квартирах (будинках) квартиронаймача, а також подання таким громадянином, який є повнолітнім і виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру, відповідної заяви у встановленому законом зразку. З матеріалів справи вбачається, що приватизація квартири [ADDRESS] була проведена на підставі поданої [PERSON] заяви на ім`я голови Краснокутської районної державної адміністрації, за підписом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої вказані особи просили оформити передачу в спільну сумісну власність вказану квартиру. Як стверджує позивач [PERSON] вказану заяву на передачу йому у спільну сумісну власність квартири він не підписував, та не мав наміру здійснювати дії з приватизації квартири, більш того, на час проведення приватизації був курсантом та навчався на стаціонарній формі навчанні у вищому закладі, який територіально знаходиться у іншому місті. Пізніше йому стало відомо, що підпис від його імені у поданій заяві проставив його батько [PERSON] . Вказані обставини не заперечувалися відповідачкою [PERSON] . Відповідно до висновку експерта №18435 від 27.11.2023 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у цивільній справі №627/138/22, підпис від імені [PERSON] у заяві від 15.03.2000 «Голові районної держадміністрації Луньова П.П. від наймача квартири, що проживає за адресою: [ADDRESS] [PERSON] » про оформлення передачі у приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність квартири (т.1, а.с. 249), ліворуч від рукописного запису « [PERSON] », - виконано не [PERSON] , а іншою особо /т.2 а.с.175-182/. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Як передбачено ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин та досліджених судом доказів, суд вважає, що у даному випадку не встановлено волевиявлення позивача щодо укладання даного правочину, позивач заяву про оформлення передачі йому у спільну сумісну власність спірної квартири в порядку приватизації не підписував та не подавав, що також визнається відповідачкою по справі [PERSON] та висновком експерта №18435 від 27.11.2023 за результатами судової почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим, суд вважає, що розпорядження органу приватизації - Розпорядження Краснокутської районної державної адміністрації №1290ж від 30.03.2000 року про виділення у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , підлягає скасуванню. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Верховний Суд у своїй постанові від 03 квітня 2018 року при розгляді справи №917/927/17 зазначив, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Оскільки розпорядження органу приватизації визнається судом недійсним, то й документ, яким оформлюється відповідне право має бути визнаний недійсним також. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи судом, відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved