Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

\~\~ 12 червня 2023 року адвокат Шибінський Олександр Володимирович звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення компенсації вартості майна, належного на праві спільної сумісної власності. В обгрунтування позовної заяви зазначає, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі із 06 жовтня 2022 року, який був розірваний рішенням Теплицького районного суду від 22 березня 2021 року, від шлюбу мають неповнолітнього сина, який проживає з позивачкою. В період шлюбу 27 грудня 2007 року за спільні кошти позивачем та відповідачем , на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне нерухоме майно придбано житловий будинок по [ADDRESS] , який зареєстровано на [PERSON] . Також, під час шлюбу, 7 вересня 2018 року позивачем та відповідачем було придбано автомобіль «Volkswagen Caddy» 2005 року виготовлення, держномер [NUMBER] , та зареєстровано на [PERSON] , який 06.08.2020 року було відчужено (знято з реєстрації). Жодних намірів з боку Відповідача, щодо добровільної компенсації за відчуження вказаного автомобіля не було, отримані від продажу кошти Відповідач залишив у своєму розпорядженні, порушуючи цим право Позивача на спільну сумісну власність. Вказані обставини змусили звернутися до суду. Ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області від 19 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області від 12 жовтня 2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце його проведення були повідомлені належним чином. У поданій до суду заяві представник позивача - адвокат Шибінський О.В., просив розгляд справи проводити у його відсутність та відсутність позивача [PERSON] , вказавши про підтримання позовних вимог, не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] викликався до суду шляхом направлення судової повістки на адресу за його місцем реєстрації, але повістка суду вручена не була у зв`язку із тим, що адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до ч. 11\~ст. 128 ЦПК України\~відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Тому судом здійснено оголошення про виклик [PERSON] у судове засідання шляхом розміщення його на офіційному веб-сайті судової влади України. Таким чином, відповідач є належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. У відповідності до положень ст.ст.\~223\~ч. 4,\~280-284 ЦПК України\~суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Враховуючи викладені вище обставини, відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оглянувши матеріали цивільної справи, оцінивши докази у відповідності до положень ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України) Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у шлюбі із 06.10.2002 року, який рішенням Теплицького районного суду від 22.03.2021 року (справа № 144/1022/20) було розірвано. Згідно інформації територіального сервісного центру МВС № 0542 № 31/2/0542-Ш-3/аз від 06.02.2021 року автомобіль «Volkswagen Caddy» 2005 року випуску, 07.09.2018 року зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , в подальшому, 06.08.2020 року, даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника (а.с. 20-21). Відповідно до висноку експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження № 3414/21-21 від 04.06.2021 року, середня ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Caddy» 2005 року випуску, з об`ємом двигуна 1896 см, виходячи з нормативних показників технічного стану та пробігу складала на 06.08.2002 року величину 123560 126880 грн в залежності від потужності двигуна та комплектації (а.с. 22-23). Як зазначає представник позивача у позовній заяві, між сторонами існує конфлікт з приводу поділу будинку [ADDRESS] . Згідно повідомлення незалежного оцінювача [PERSON] № 25/23 від 08.06.2023 року, середньо-ринкова вартість частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 78 кв.м. станом на 08 червня 2023 року складає 2000 дол. США, що еквівалентно 73137,00 грн (по курсу НГБУ 100$ = 3656,86 грн) (а.с. 15). Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами 1, 2, 4 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22\~Постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно вимог ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що відчуження автомобіля «Volkswagen Caddy» 2005 року випуску було здійснене 06.08.2020 року, а шлюб розірвано 22 березня 2021 року. Однак сторона позивача не надала суду жодного доказу, коли, на якій підставі вказаний автомобіль було придбано подружжям. Однієї лише Інформації з територіального сервісного центру МВС № 0542 № 31/2/0542-Ш-3/аз від 06.02.2021 року недостатньо для з`ясування обставини, що вказаний автомобіль був об`єктом саме спільної сумісної власності подружжя, а також був відчужений без згоди позивачки. Представником позивача зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу набуто спірне нерухоме майно придбано житловий будинок по [ADDRESS] , який зареєстровано на [PERSON] , однак такого договору до позовної заяви не додано, витягу з Реєстру прав на нерухоме майно щодо вказаного будинку не долучено. Суд не може з наданих позивачем документів зробити висновок про право власності подружжя на спірні об`єкти нерухомовсті та автомобіль, а відтак і не може вирішити питання про поділ даного майна між подружжям. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч.ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша ст. 76 ЦПК України вказує на те, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. З огляду на наведене суд констатує, що позивачем та її представником належним чином не доведено обставини, які мають значення для вірного вирішення справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed