Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Заявник, [PERSON] , звернувсь до суду з заявою, вказавши заінтересованою особою Макарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій просив встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в смт Старий Крим Маріупольського району Донецької області, Україна. В обґрунтування заявлених вимог посилавсь на те, що він є рідним сином померлої [PERSON] . Але у зв`язку з тим, що факт смерті матері відбувся на тимчасово окупованій території України, а державні органи на території України не визнають документів наданих «державними органами» на території не підконтрольній Україні, змушений звернутись до суду з вказаною заявою. Встановлення факту смерті необхідне для належного оформлення документів. Ухвалою суду від 24.11.2023 року заяву [PERSON] про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України прийнято до розгляду та відкрити провадження у справі, призначено дану справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 14.12.2023 року. В судове засідання 14.12.2023 року заявник [PERSON] не з`явивсь, згідно поданої письмової заяви просив розглядати справу за його відсутності, а заявлені вимоги підтримав (а.с.19). Згідно поданого листа заінтересована особа просила слухати без участі її представника (а.с.18). Їх неявка не перешкоджає розгляду даної заяви про встановлення факту. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши письмові матеріали справи суд встановив на ступні факти та відповідні їм правовідносини. Заявник, [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження заявника серії [NUMBER] від 08.02.1986 року (а.с.5). де його батьками вказані: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Бишів Макарівського району Київської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 30.12.1999 року Макарівським РВ ГУ МВС України в Київській області, а.с.9-11); померла [INFO] , що підтверджується наступними документами: копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 19.12.2022 року, виданого міським відділом ЗАГС Маріупольського міського управління Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, актовий запис про смерть №4722 (а.с.7); копією направленням на судово-медичне дослідження трупа, виданого 18.12.2022 року старшим слідчим «Ильичевського РО полиции» (а.с.6); копією довідки про причини смерті №3674 від 19.12.2022 року (а.с.8). Як вбачається із вказаного вище свідоцтва про смерть [PERSON] , місце її смерті зазначено м. Маріуполь (а.с.7). У зв`язку з тим, що факт смерті матері відбувся на тимчасово окупованій території України, а державні органи на території України не визнають документів наданих «державними органами» на території не підконтрольній Україні, змушений звернутись до суду з вказаною заявою. Встановлення факту смерті заявнику необхідно для отримання свідоцтва про смерть брата встановленого законодавством України зразка. Відповідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Згідно п.1 ч.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Статтею 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року, ЗУ «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, визнаються як тимчасово окупована територія, а відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м. Маріуполь віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади, у тому числі органи реєстрації актів цивільного стану, тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державній реєстрації, зокрема підлягає смерть особи. Відповідно до ст. 17 цього Закону, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», органами державної реєстрації актів цивільного стану є: 1) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; 2) відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); 3) виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5, ст.317 ЦПК України, у зв`язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016), ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. The Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку що заява [PERSON] про встановлення факту смерті особи є обґрунтована і підлягає задоволенню. Так судом встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Бишів Макарівського району Київської області, яка померла [INFO] в м. Маріуполь, Україна. Відповідно до ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved