Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

[PERSON] 13 грудня 2022 року засобами поштового зв`язку направив до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який надійшов до суду 21 грудня 2022 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2022 року позовну заяву було прийнято до розгляду і відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2023 року по справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, а провадження по справі зупинено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2023 року було поновлено провадження по справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду. Позивач у своєму позові, відповіді на відзив та ході судового розгляду, а його представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:08:111:0002, площею 0,0369 га, та земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:08:111:0020, площею 0,0013 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Власником суміжної земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:111:0021, площею 0,0402 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є відповідач. Під час проведення геодезичних робіт з виносу межових знаків в натурі 08 вересня 2022 року за адресою: [ADDRESS] , інженером-геодезистом було виявлено факт неспівпадіння фактичних меж земельних ділянок з даними Державного земельного кадастру, за результатами чого було складено акт виносу в натуру та приймання-передачі межових знаків. Згідно з вказаним актом було встановлено порушення меж земельних ділянок, належних [PERSON] . З метою відновлення свого порушеного права та досудового врегулювання спору з відновлення меж земельних ділянок 28 вересня 2022 року звернувся до відповідача з пропозицією відновити межі земельних ділянок шляхом перенесення належного [PERSON] паркану на межові відмітки, визначені Держземкадастром між спірними земельними ділянками. Станом на теперішній час відповідач межі суміжних ділянок не відновив, переміщення паркану не здійснив. Паркан частково було встановлено попередніми власниками, а частково старий паркан було замінено на новий відповідачем, та він проходить по межі обох належних позивачеві ділянках. Просили усунути перешкоди [PERSON] у користуванні земельними ділянками кадастровий номер 1210100000:08:111:0002 та кадастровий номер 1210100000:08:111:0020, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши відповідача відновити межі земельних ділянок кадастровий номер 1210100000:08:111:0002 та кадастровий номер 1210100000:08:111:0020 шляхом перенесення паркану на межі, визначені даними Державного земельного кадастру. У своїй заяві до суду представник позивача справу просив розглядати за відсутності позивача та його представника без технічної фіксації судового процесу, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві та ході судового розгляду, а його представник у ході судового розгляду, проти задоволення позовних вимог заперечували. Зазначили, що у 2002 році відповідач придбав будинок по [ADDRESS] . Частину паркану він встановлював за особисті кошти за погодженням меж зі [PERSON] , а частина паркану була вже встановлена. У 2003 році між сторонами відбувся конфлікт. Позивач побудував самовільно веранду на земельній ділянці, належній [PERSON] , користується нею, його дружина виливає нечистоти під його будинок, земля постійно мокра. Позовні вимоги [PERSON] сформовані нечітко, оскільки не зазначено, на яку відстань слід перемістити паркан і в який бік. Також зазначили, що про порушення прав позивачеві було відомо у 2004 році, коли було встановлено паркан відповідачем, а право власності на земельну ділянку [PERSON] набув пізніше. Просили суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Також вказали, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на що просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 2011 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 3-697, [PERSON] належить земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:08:111:0020, площею 0,0013 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 2011 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 3-699, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0369 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 квітня 2011 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 3-693, [PERSON] належить 47/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (т. 1 а.с. 9), право власності на які у встановленому порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради (т. 1 а.с. 10). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 001587 від 17 липня 2012 року, виданого управлінням Держкомзему у м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області, земельній ділянці площею 0,0369 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 квітня 2011 року належить [PERSON] , присвоєно кадастровий номер 1210100000:08:111:0002 (т. 1 а.с. 11). [INFO] [PERSON] управлінням Держкомзему у м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області було видано державний акт серії ЯК № 326261 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:08:111:0020, площею 0,0013 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 12). Згідно з державним актом серії ДП № 090134, виданим Дніпропетровським міським управлінням (відділом) земельних ресурсів 18 лютого 2005 року, право власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:08:111:0021, площею 0,0402 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 вересня 2003 року, належить [PERSON] (т. 1 а.с. 136). 08 вересня 2022 року інженером-геодезистом [PERSON] та [PERSON] було складено акт виносу в натуру та приймання-передачі межових знаків, яким встановлено неспівпадіння межових знаків з фактичним розташуванням паркану з відстанями, вказаному у графічному зображенні (т. 1 а.с. 24). 28 вересня 2022 року [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено пропозицію добровільного відновлення меж суміжної ділянки (а.с. 23, 30-31), яку відповідачем залишено без задоволення. На підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу і об`єднання земельних ділянок від 16 березня 2023 року (кадастровий номер 1210100000:08:111:0021) було зареєстровано дві земельні ділянки з кадастровими номерами 1210100000:08:111:0036, площею 0,0150 га, і 1210100000:08:111:0037, площею 0,0252 га, власником яких є [PERSON] . Відповідно до висновку експерта від 29 вересня 2023 року № 1827-23, складеного за результатами судової земельно-технічної експертизи, площа земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:111:0002 згідно з фактичним користуванням складає 0,0367 га, менша на 0,0002 га за рахунок накладання та у зв`язку з тим, що фактична межа земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:111:0036 не співпадає з межею даних ДГК, площа накладання земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:08:111:0036 на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:08:111:0002 становить 0,0001 га. Тобто, фактичні розміри, конфігурація земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:111:0002 не відповідають правовстановлюючому документу, документації із землеустрою та даним Державного земельного кадастру. Площа земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:111:0020 згідно з фактичним користуванням складає 0,0012 га, що менша на 0,0001 га за рахунок накладання земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:111:0037 на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:08:111:0020. Фактичні розміри, конфігурація, площа земельних ділянок з кадастровими номерами 1210100000:08:111:0002, 1210100000:08:111:0020, 1210100000:08:111:0036 та 1210100000:08:111:0037 не відповідають межам, визначеним у правовстановлюючих документах, документації із землеустрою на ці земельні ділянки (т. а.с. 171-199). Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатись своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Статтею 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Відповідно до вимог ст.\~106\~ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України). З приводу наданих відповідачем пояснень та заперечень суд зазначає, що облаштування паркану відбулося у 2004 році, до набуття позивачем права власності на суміжні земельні ділянки, пізніше його розташування було погоджено ним, не спростовують висновків експертизи щодо зміщення в бік межі земельної ділянки відповідача в сторону земельної ділянки позивача, чим порушуються права останнього. Щодо заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Як вбачається з пояснень позивача, зазначених у позові та ході судового розгляду, а також підтверджено матеріалами справи, про порушення свого права [PERSON] дізнався у вересні 2022 року при проведенні геодезичних робіт. Позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою до суду він направив 13 грудня 2022 року, що підтверджується відбитком поштового штемпеля на поштовому конверті, який знаходиться у матеріалах справи (т. 1 а.с. 37). Таким чином, позивачем строк позовної давності не пропущено. З приводу заявлених відповідачем заперечень щодо неналежного способу захисту, обраного позивачем при зверненні до суду з позовними вимогами до нього, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 15\~ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.\~391\~ЦК України та ст.\~155\~ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Позивач заявляє позовні вимоги про усунення порушень відповідачем шляхом зобов`язання останнього перенести паркан на межі, визначені правовстановлюючими документами і даними Держземкадастру, тобто, відновити межові точки відповідно до їх фактичного знаходження, чим буде відновлено право позивача на належні йому земельні ділянки. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту свого порушеного права. Враховуючи наведене суд погоджується з доводами позивача, що власник суміжних земельних ділянок самовільно побудував паркан, про що також зазначав [PERSON] у своїх відзиві і поясненнях, і фактичне порушення спільної межі між земельними ділянками з кадастровими номерами 1210100000:08:111:0002, 1210100000:08:111:0020, 1210100000:08:111:0036 та 1210100000:08:111:0037 відбулось у результаті зміщення суміжної межі (паркану) у бік земельних ділянок з кадастровими номерами 1210100000:08:111:0002 та 1210100000:08:111:0020, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , тобто позивачеві чиняться перешкоди відповідачем у користуванні належними йому на праві власності земельними ділянками, тому позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання [PERSON] відновити межі земельних ділянок кадастровий номер 1210100000:08:111:0002 та кадастровий номер 1210100000:08:111:0020 шляхом перенесення паркану на межі, визначені даними Державного земельного кадастру. На підставі викладеного,

Outcome: approved