Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. Просив стягнути середню заробітну плату за час затримки розрахунку в сумі 168 579,13грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 21 березня 2017 року по 29 листопада 2019 року, [PERSON] , знаходився у трудових відносинах з державним підприємством "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу". Вказує, що у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме: не своєчасною виплатою заробітної плати з вересня 2019 року по жовтень 2019 року,позивач подати заяву про звільнення з роботи відповідно до частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України. Наказом від 28.11.2019 року №182-к/тр позивача було звільнено з посади провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу".У день звільнення 29 листопада 2019 року позивач отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку. Проте, зазначає, що в порушення вимог статей 47, 116 Кодексу законів про працю України, відповідачем вдень звільнення не була проведена виплата всіх сум. Згідно довідки відповідача № 2/13-3/1423/19 від 04 грудня 2019 року у зв`язку із звільненням позивача, йому було нараховано до виплати: 21 822,14 грн - заробітна плата за листопад 2019 рік; 31 195,52 грн - компенсація за 64 днів невикористаної відпустки; 43 320,14 грн - вихідна допомога при звільненні. Загальна заборгованість відповідача становила 96 337,80 грн. 21 грудня 2019 року відповідачем було частково виплачена заборгованість у розмірі 53 017,66 грн. У зв`язку із порушенням своїх прав позивач 31.01.2020 звернувся до суду із позовною заявою про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва по справі №761/3549/20 від 24 вересня 2020 року було стягнуто з відповідача суму у розмірі 72 200,23 грн, що складається з: вихідної допомоги у розмірі 43 320,14 грн; середньої заробітної плати за час затримки розрахунку (з моменту звільнення 29.11.2019 року до моменту звернення до суду 31.01.2020) у розмірі 28 880,09 грн. 17.11.2020 Шевченківським РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) за заявою позивача було відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Оскільки фактичний розрахунок відбувся 02.02.2021, тому позивач вважає, що також, підлягає відшкодуванню середня заробітна плата за час затримки розрахунку за 251 день у розмірі 168 579,13 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2021 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15.02.2021 цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. 25.06.2021 засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшов відзив Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначає, що 24.09.2020 Шевченківським районним судом міста Києва прийнято рішення про стягнення з ДП «ЦСЕНСМ» на користь позивача суму у розмірі 72 200,23 грн. Після цього, позивач звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, яким було відкрито виконавче провадження № [NUMBER].Разом з постановою про відкриття виконавчого провадження від 17.11.2020 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника від 17.11.2020. Відповідач вказує, що внаслідок звернення позивача до виконавчої служби, обов`язок по погашенню заборгованості за рішенням прийнятим на його користь було покладено на органи виконавчої служби. Позивач, розуміючи, що виконавче провадження здійснюється з порушенням строків, мав би звернутися безпосередньо до виконавця у якого перебуває на виконанні рішення суду, або до керівництва виконавчої служби. Однак, позивач жодним чином не ініціював питання щодо пришвидшення виконання рішення, не звертався до суду стосовно бездіяльності виконавця. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що у його діях немає вини стосовно невчасної виплати належних сум позивачеві, оскільки з моменту звернення до виконавчої служби позивач позбавив можливості відповідача самостійно сплатити заборгованість за рішенням суду. 03.08.2021 представником відповідача - адвокатом Жуковим Д.О., у судовому засіданні подано письмові пояснення, згідно яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначив, що предметом спору у справі, що розглядається, є стягнення компенсації за прострочення виплати матеріальної допомоги. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 18.03.2020 у справі № 711/4040/13): вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (зокрема, і за час затримки виплати такої допомоги) не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. Вихідна допомога,середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні мають разовий характер. А тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону незастосовні. В подальшому в судовому засіданні, 19.12.2023 позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідач в судове засідання, що призначене на 19.12.2023 не з`явився, про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, тому суд вважав за можливе розглянути справу за відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що у період з 21 березня 2017 року по 29 листопада 2019 року, [PERSON] , перебував у трудових відносинах з державним підприємством "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу"та працював на посаді провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності. 29 листопада 2019 року [PERSON] був звільнений із займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 182-к/тр від 28 листопада 2019 року, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.9-10). Згідно довідки ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" № 2/13-3/1423/19 від 04 грудня 2019 року у зв`язку із звільненням [PERSON] було нараховано до виплати 96 337,80 грн(а.с.15). 21.12.2019 відповідачем було частково ви плачена заборгованість у розмірі 53017,66грн. Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року по справі №761/3549/20 стягнуто з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь [PERSON] суму у розмірі 72 200,23 грн, що складається з: вихідна допомога у розмірі 43 320,14 грн; середня заробітна плата за час затримки розрахунку у розмірі 28 880,09 грн (а.с.20-22). Вказане рішення суду набрало законної сили та відповідачем не оскаржувалося. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 17.11.2020 державним виконавцем Шевченківського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Борисюком Р.А. за заявою стягувача, [PERSON] було відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 761/3549/20 виданого 17.11.2020 про стягнення з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 72 200,23 грн (а.с.43). Крім цього, 17.11.2020 державним виконавцем Шевченківського РВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Борисюком Р.А. у виконавчому провадженні [NUMBER] винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 44). Фактичний розрахунок із відповідачем відбувся 02.02.2021року, що підтверджується випискою із банківського рахунку (а.с. 23). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці». Згідно ч.ч. 1,2 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Положеннями ст. 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Так, судом встановлено, що позивачу при звільненні нараховано до виплати загальну суму 96 337,80 грн, яка складається із компенсації за невикористану відпустку в сумі 31 195,52 грн, вихідної допомоги при звільненні в сумі 43 320,14 грн та заробітної плати за листопад 2019 року в сумі 21 822,14 грн, яка у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, з вини відповідача фактично не виплачена, а отже, мало місце порушення відповідачем строків виплати належних позивачці сум при звільненні. Частина заборгованості, а саме: заробітна плата за листопад 2019 року та компенсація за невикористану відпустку була виплачена позивачу 21 грудня 2019 року. Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року стягнуто з Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на користь [PERSON] невиплачену вихідну допомога у розмірі 43 320,14 грн та середню заробітну плата за час затримки розрахунку у розмірі 28 880,09 грн за період з 29 листопада 2019 року по 31 січня 2020 року. Позивач вказує, що фактично повний розрахунок відбувся 02.02.2021, що підтверджується випискою із банківського рахунку (а.с. 23). Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таки чином, судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2020 року стягнуто на користь [PERSON] середню заробітну плата за час затримки розрахунку за період з 29 листопада 2019 року по 31 січня 2020 року. Оскільки фактично повний розрахунок відбувся 02.02.2021, тому суд вважає, що на підставі ч.1 ст. 117 КЗпП України у позивача виникло право на стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку за період з 01 лютого 2020 року по 02 лютого 2021 року (251 робочих днів). Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду у постанові від 21.02.2019 по справі № 225/4384/16-ц, згідно якого аналіз норм ст.116, 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Згідно з довідкою відповідача від 04 грудня 2019 року № 2/13-3/1423/19 середньомісячна заробітна плата позивача становить 17 172,78 грн. Середньоденна заробітна плата складає 671,63 грн. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, здійсненого у відповідності до вимог Порядку, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період часу з01 лютого 2020 року по 02 лютого 2021 року становить 168579,13 грн. (671,63 грн. середньоденний заробіток * 251 кількість робочих днів (а.с.12). Будь-яких доказів на спростування здійсненого позивачем розрахунку відповідачем суду надано не було. Доводи відповідача про неможливість проведення вчасного розрахунку внаслідок відкриття виконавчого провадження є безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам законодавства, оскільки вказані обставини не перешкоджали відповідачу добровільно виконати судове рішення. Оскарження дій виконавця є правом стягувача, а не обов`язком, та не позбавляло боржника можливості виконати судове рішення. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4040/13, оскільки вони стосуються відмінних правовідносин та не можуть бути застосовані у даному випадку. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Оскільки з вини відповідача порушено, визначені ст. 116 КЗпП України строки виплати позивачу належних йому сум при звільненні, а відтак відповідач, зобов`язаний відповідно до ст. 117 КЗпП України сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати цієї суми. З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат у виді судового збору. Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1685,79 грн.

Outcome: approved