Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

29 травня 2023 року до Суворовського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Пуйда Є.Ю., до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії, а саме демонтувати (зняти) 2 камери відеоспостереження, які знаходяться за адресою [ADDRESS] на 8-му поверсі, одну біля вхідних дверей [PERSON] між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] на 8-му поверсі та другу на стелі у спільному тамбурі 8-го поверху за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка вказала на те, що у квітні 2021 року відповідачка придбала квартиру по сусідству з нею. З самого початку добросусідські стосунки між ними на склалися. У кінці 2021 року відповідачка без згоди позивачки та інших мешканців сусідніх квартир встановила дві камери відеоспостереження, одна з яких біля вхідних дверей позивачки, її об`єктив спрямований повністю на її квартиру, та фіксує усі обставини і події, що відбуваються біля помешкання, що порушує право на особисте та сімейне життя і повагу до нього, демонтувати камеру у добровільному порядку відповідачка відмовляється. 15 червня 2023 року суддя відкрила провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлялися належним чином. У судовому засіданні 18 вересня 2023 року позивачка підтримала позов та пояснила, що вона є власником квартири і проживає в ній постійно. Відповідачка без її дозволу встановила камери відеоспостереження, чим порушила її права. Камери знімають не лише її, а також і приміщення її квартири, оскільки під час відкриття дверей видно що відбувається в приміщенні, також фіксуються її розмови. 19 грудня 2023 року позивачка надала суду клопотання про завершення розгляду справи у її відсутності та згоду на заочний розгляд справи, а також надала суду копії правовстановлюючих документів на квартиру. Суд вживав заходів щодо повідомлення відповідачки про слухання справи шляхом направлення судових повісток за адресою місця проживання, проте вони поверталися з відміткою про відсутність за вказаною адресою, що в силу вимог ст.128 ЦПК України є належним повідомленням. Враховуючи неявку належним чином повідомленої відповідачки в судове засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивачки, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до вимог ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій вона зареєстрована та мешкає з 1998 року. 06 квітня 2021 року [PERSON] набула у власність на підставі договору купівлі-продажу сусідню з позивачкою квартиру [ADDRESS] . У кінці 2021 року відповідачка без згоди позивачки та інших власників квартир встановила на 8-му поверсі 2 камери відеоспостереження: одну - біля вхідної двері [PERSON] між квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] , іншу - на стелі у спільному тамбурі. Відеокамера біля вхідних дверей позивачки розміщена та направлена таким чином, що поле її огляду повністю охоплює вхід у її помешкання, оскільки її об`єктив спрямований на двері квартири [ADDRESS] . Ця камера фіксує події та явища, що відбуваються під квартирою [PERSON] у спільному коридорі, що порушує її права на особисте та сімейне життя і повагу до нього та є втручанням у її приватне життя. У добровільному порядку здійснити демонтаж встановлених камер відповідачка відмовляється. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права судом у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Конституція України гарантує фізичній особі право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості (частина перша статті 270 ЦК України). За нормами ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (частина перша статті 275 ЦК України). Нормами ч.1 статті 307 ЦК України передбачено, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом (частина третя статті 307 ЦК України). Зазначені положення цивільного законодавства спрямовані на захист особистих немайнових прав особи, зокрема особистого, сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб. Відеоспостереження, приховане чи відкрите, визнається серйозним втручанням в приватне життя. Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім`я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVА v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року). У рішенні від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 Конституційний суд України ухвалив, що інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. У пункті 3.1 вказаного рішення зазначено, що особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг», місця загального користування - загальнодоступні місця у будівлі/будинку (вестибюль, загальний коридор, сходова клітка, загальні кухні, спільні душові та санвузли, загальні пральні, передпокій квартири тощо), окрім допоміжних приміщень. Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Також, статтями 9 та 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» передбачено, що управління багатоквартирним будинком здійснюється його співввласниками. Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Отримання дозволу на встановлення системи зовнішнього відеонагляду на фасаді будинку і сходовій клітці, що є спільним майном багатоквартирного будинку, вирішується тільки на зборах співвласників багатоквартирного будинку. Отже, встановлення відповідачкою камер відеоспостереження в місцях загального користування без згоди позивачки розцінюється як втручання у її право на повагу до приватного і сімейного життя. Викладене узгоджується практикою Верховного суду у справах №523/11819/15-ц (провадження №61- 6672св22) від 23 листопада 2022 року, №334/1644/16-ц (провадження №61-3355св20) від 22 вересня 2022 року. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як) мають значення для вирішення справи. За статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи вказані норми та встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачка, перебуваючи на території будинку загального користування, має право на захист свого особистого та сімейного життя від втручання у нього сторонніх осіб, у тому числі право вимагати припинення відеозйомки себе особисто та членів своєї родини, право на яку вона не надавала, шляхом зобов`язання відповідачки демонтувати відеокамери та знищити усю зібрану щодо неї відеоінформацію. Як вбачається з матеріалів справи позивачка, звертаючись до суду з позовом, судовий збір не сплатила, так як звільнена на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Нормами ч.1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ч. 6 ст. 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи встановлені обставини та виходячи із вказаних норм, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved