Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач, через свого представника [PERSON] , звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та залишення проживання дітей з матір`ю, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 19 червня 2013 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого подружжя має двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , однак сімейне життя з відповідачем перестало складатись через те, що протягом останнього року між сторонами поступово почали погіршуватися відносини, в результаті чого зникло взаєморозуміння та будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів, оскільки подружжя має різні погляди на сімейне життя та обов`язки, що призвело до втратити почуття любові та поваги один до одного. З квітня 2023 року сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Окрім цього, враховуючи відсутність спору між сторонами та досягнення домовленостей щодо подальшого визначення місця проживання дітей, позивач просила суд після розірвання шлюбу залишити проживання малолітніх дітей з нею. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей повернуто позивачу через порушення правил об`єднання позовних вимог, проте постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року зазначену ухвалу скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи та згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23 листопада 2023 року зазначену позовну заяву передано судді Колесніченко О.В. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2023 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, позивач в судове засідання не з`явилася, 19 грудня 2023 року представник позивача [PERSON] , за відсутності обмежень у повноваженнях, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його та відповідача відсутності, в якій також зазначив, що позов підтримують у повному обсязі та наполягають на його задоволенні. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у поданій 18 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку заяві просив суд розглядати справу у його відсутності, в якій також зазначив, що позов визнає повністю та не заперечує проти його задоволення, де також зазначив, що дійсно, з позивачем проживають окремо, спільного господарства не ведуть та за спільною домовленістю між ним та позивачем, малолітні доньки залишаються проживати з позивачем. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.13 ЦПК України, приходить до висновку про ухвалення у судовому засіданні рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19 червня 2013 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 74, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 19 червня 2013 року, залученим до матеріалів справи в оригіналі (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 06 травня 2014 року, серії [NUMBER] від 17 липня 2018 року (а.с. 12, 13). Сімейне життя не склалося через те, що протягом останнього року між сторонами поступово почали погіршуватися відносини, в результаті чого зникло взаєморозуміння та будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів, оскільки подружжя має різні погляди на сімейне життя та обов`язки, що призвело до втратити почуття любові та поваги один до одного. З квітня 2023 року сторони проживають окремо та спільного господарства не ведуть, обставини чого зазначені у поданих сторонами заявах від 18 та 19 грудня 2023 року. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. В ході розгляду справи, судом перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні сторін. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітніх дітей, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення як позивача так і відповідача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити її інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Крім цього, позивач просила залишити проживати з нею доньок [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20. Судом встановлено, що на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання дітей, як позивач, так і відповідач не заперечують, що малолітні доньки [PERSON] та [PERSON] залишаться проживати з матір`ю. Варто зазначити, що вказане не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з батьком, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин діти залишилися проживати разом з матір`ю. Враховуючи те, що діти до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, суд вважає можливим залишити проживати дітей з нею. Про розподіл судових витрат на свою користь позивач не клопотав, тому судові витрати з відповідача не стягуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved