Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

До Деснянського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ціна позову - 2651022 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 грудня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Хмільницького міськвиконкому Вінницької області про що було складено актовий запис №259. Останні 10 років перебування у шлюбі з Відповідачем на позивача був постійний психологічний тиск та погане відношення до неї та їхніх спільних дітей. У [PERSON] не було постійного прибутку за цей час, всі фінансові витрати покривала Позивач. Нею оплачувались і оплачуються по сьогодні усі комунальні платежі, що підтверджується доданими до позову квитанціями про сплату послуг за постачання електроенергії, опалення, коштів на утримання будинку та прибудинкової території, постачання холодної та гарячої води. З часм Відповідач все частіше ставав агресивним та вчиняв насильство щодо неї, її дочки, яка разом з ними проживає та її сім`ї. Позивач неодноразово мусила викликати поліцію і в підсумку на нього було накладено заборонений припис на 10 днів. За час перебування в шлюбі, у них сформувалося різне бачення щодо влаштування сімейного побуту, їх ролі в сім`ї та життя в цілому. Між ними зникло почуття любові та взаємоповаги. У зв`язку з цим [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про розірвання шлюбу. 28.04.2023 року Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито спрощене провадження у справі. На сьогодні рішення ще не має. За період перебування у шлюбі нею з Відповідачем була придбана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , автомобіль марки Mercedes-Benz модель Vito 120 CDI та автомобіль марки Renault модель Trafic, які були зареєстровані на ім`я Відповідача. Вартість даної квартири, автомобіля марки Mercedes -Benz модель Vito 120 CDI та автомобіль марки Renault модель Trafic відповідає оцінці майна відповідно до висновку вартості майна проведеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] . Вищевказане майно придбане за спільні кошти. Оскільки між нею та Відповідачем відсутня згода про поділ даного майна, шлюбний договір відсутній, є необхідність здійснити поділ майна в судовому порядку. На даний момент в зазначеній квартирі проживає вона разом з дочкою та двома онуками. Її онуки є малолітніми, тому хороша атмосфера у сім`ї є важливою у їхньому віці та запобігає майбутнім психологічним проблемам. Позивача чоловік негативно впливає на загальний емоційний стан сім`ї, тому що він дозволяє собі зневажливу та принизливу поведінку щодо мене та моєї сім`ї. Зважаючи на наведене, спільне проживання у одній квартирі є неможливим, бо Відповідач становить пряму загрозу життю та здоров`ю її та її сім`ї, чому свідчить заборонений припис. До того ж проживаючи разом з ними, він матеріально не приймає участі ні в чому. На даний момент доводиться утримувати ще й дорослого чоловіка [PERSON] , який навіть не намагається виправити ситуацію, знайти роботу. Враховуючи викладене, Позивач вважаю за доцільне залишити їй квартиру в якій проживає її сім`я, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Автомобілі залишити за Відповідачем. Зважаючи на обставини що склалися, відповідно до неадекватності поведінки чоловіка, такий поділ майна є розумним. Більш того, позивач хоче зазначити, що в неї не має на меті залишити чоловіка без житла. У разі відсутності у Відповідача іншого житла, де він міг би жити, вона згодна надати йому частину своєї дачі ( яка не є предметом поділу, оскільки є особистою її власністю) для його проживання там в майбутньому. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 травня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позову. На виконання вимог ухвали суду 22 травня 2023 року позивачем було подано заяву про усунення недоліків та долучено квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26 травня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до підготовчого засідання. 15.08.2023 року через канцелярію суду стороною позивача подано заяву про збільшення позовних вимог. Відповідач не скористався правом подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання Позивач, представник Позивача не з`явились. Подали до суду заяву про проведення судового засідання без їх участі. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. В судове засідання Відповідач не з`явився. Причини неявки суду не відомі. Будь яких заяв, клопотань на адресу суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи,що 29 грудня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом реєстрації актів цивільного стану Хмільницького міськвиконкому Вінницької області зареєстровано шлюб Серія [NUMBER] , про що складено актовий запис №259, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». У період шлюбу 01.03.2003 року сторонами була придбана квартира за адресою:[ADDRESS] , загальною площею 75,30 кв. м., житловою площею 71,10 кв. м., що підтверджується договором купівлі - продажу, від 01.03.2003 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оліферовським О.І. Згідно висновку від 22.04.2023 року про вартість майна, ринкова вартість об`єкта оцінки трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] становила 2 651 022,00 гривень. Під час перебування у шлюбі 20.01.2019 року подружжя придбали автомобіль Mercedes-Benz модель Vito 120 CDI державний номерний знак [NUMBER] та автомобіль марки Renault модель Trafic, державний номер [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником автомобіля Mercedes-Benz модель Vito 120 CDI державний номерний знак [NUMBER] та відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] власником автомобіля Renault модель Trafic, державний номер [NUMBER] є [PERSON] . Відповідно до Висновку про вартість майна від 22.04.2023 року виконаний оцінювачем ФОП « [PERSON] », кваліфікаційне свідоцтво оцінювача ФДМУ та МІБ №138, свідоцтво про реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів №259 від 28.07.2016 р., оцінювачем [PERSON] , наданий позивачем, ринкова вартість автомобіля марки Mercedes-Benz модель Vito 120 CDI, 2009 р. випуску державний номерний знак № [NUMBER] становить 501167,00 грн. та автомобіля Renault модель Trafic, 2010 р. випуску, державний номер [NUMBER] становить 400524,00 грн. Згідно ст. 57 СК України, 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з ч.1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки і майна, що є у спільній сумісній власності, і в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Цією ж статтею ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 364 цього ж кодексу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Як роз`яснює Постанова Верховного Суду від 3.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц (провадження №61-24518св18) за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як зазначає п.п.2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Суду не надано доказів наявності між сторонами домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя. Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги позивача про поділ майна подружжя. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved