Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

В грудні 2016 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 22 жовтня 2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] , який був посвідчений ПН БМНО Дудкою О.С. за реєстром № 2624. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчила приватний нотаріус Бориспільського міського нотаріального округу Дудка О.С. за реєстровим № 2624. Відповідно до п. 1 Договору, Дарувальник безоплатно передає у власність Обдарованого частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2 Договору частка житлового будинку належить Дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений Першою Київською державною нотаріальною конторою 09.06.1997 року за реєстровим № 5ДН-5653. Право власності на вказану частину житлового будинку зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14.06.1977 року і записано в реєстрову книгу за № 22410. Право власності Дарувальника частку житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване 22.10.2016 року державним реєстратором прав на нерухоме мано - приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудкою О. С., номер запису про право власності 17031859, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 3656865800000. Відповідно до п. 5 Договору, сторони договору оцінили частку житлового будинку в 45 401 грн. В п. 9 Договору зазначено, [PERSON] стверджує, що дарування здійснено ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. В п. 10 Договору зазначено, Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від Обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або не майнового характеру. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] не являється його родичем та близьким знайомим. Позивач бачив відповідача лише декілька разів у своєму житі. Позивач [PERSON] є одинокою людиною похилого віку, він народився [INFO] , на день укладання договору його вік складав 87 років 9 місяців. Позивач є учасником Другої світової війни. Позивач у зв`язку з його віком і станом здоров`я потребує допомоги і догляду. Відповідач [PERSON] привіз позивача у Бориспіль до приватного нотаріуса, і сказав, що у випадку підписання договору він до смерті надаватиме позивачу допомогу: фінансову, продуктами харчування, при необхідності купуватиме ліки, після смерті позивача поховає його. Позивач звертає увагу суду, що зазначена 1/4 частка житлового будинку є його єдиним житлом, і укладаючи оспорюваний договір, він не мав на меті безоплатне відчуження його на користь відповідача. Провадження у справі відкрито ухвалою від 29.12.2016 р. (суддя Богінкевич С.М.). На підставі протоколу повторного авторозподілу справ між суддями від 28.11.2017 р. дана справа розподілена на суддю Ларіонову Н.М. Ухвалою від 14.12.2017 р. призначено справу до судового розгляду. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). В зв`язку з чим розгляд справи проводиться в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.08.2018 року провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступника (спадкоємців) позивача [PERSON] у зв`язку зі смертю останнього. Ухвалою суду від 18.07.2019 р. провадження по справі поновлено. Ухвалою суду від 29.01.2020 р. замінено позивача - [PERSON] на правонаступника - [PERSON] . Представником відповідача - адвокатом Шкварком А.В. через канцелярію подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/4 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та заборони [PERSON] та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо розпорядженням вказаною частиною будинку. Ухвалою від 31.01.2020 р. представнику відповідача відмовлено у забезпечені позову. Під час підготовчого провадження, 26.11.2020 року, представником позивача - адвокатом Богдан О.О. подано заяву про зміну підстав позову, в якій він зазначив, що в судовому засіданні Подільського районного суду м. Києва під головуванням судлі Богінкевич С.М. 12.07.2017 [PERSON] пояснив, що він не знає, українську мову не розуміє, ледве бачить, і головне, що він ніколи не мав наміру і волі на дарування свого будинку будь-кому, в тому числі і відповідачу, а лише підписав документ на заміну старих. Іншого житла [PERSON] не мав, матеріальної допомоги не потребував, переніс операцію на очах. Зазначене підтверджується відеозаписом пояснень [PERSON] щодо зникнення його документів на будинок, що надаються суду у додатку. Факт нерозуміння української мови та неможливості прочитати текст підтверджується змістом довіреності від 16.12.2016 року виданої [PERSON] [PERSON] та засвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Авдієнком В.В. , зареєстровано за № 3225. У зв`язку з похилим віком [PERSON] вибір підстави для подання позову вчинив адвокат Нікіташ С. та помилково зазначив підставою ту обставину, що позивач подарував будинок помилково за умови догляду за ним, допомоги та поховання. Під час розгляду справи з пояснень [PERSON] відповідача та свідків вбачається, що він не відмовлявся від допомоги в обрізці дерева та виявляв бажання поховати його біля родичів, надав відповідачу власні кошти на пам`ятник, але поряд з цим ніколи не виявляв бажання дарувати і не дарував будинок безоплатно, а вважав, що підписує документи на вчинення їх оновлення, як йому було роз`яснено [PERSON] та [PERSON] . У грудні 2020 р. приватним нотаріусом Дудка О.С. подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 22.10.2016 р. за реєстровим № 2624 нею було посвідчено договір дарування частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що укладався між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] . Вказана нотаріальна дія вчинялася з дотриманням чинного законодавства України. Дарувальник особисто прочитав договір дарування, повністю розумів українську мову, відповідав на всі поставлені запитання. Жодної необхідності залучати перекладача для здійснення перекладу з російської мови на українську мову для вчинення вказаної нотаріальної дії не було. Таким чинном, просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У грудні 2020 р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] добре спілкувався з [PERSON] це підтверджується тим, що після укладання договору дарування надав відповідачу ключі від будинку для безперешкодного користування будинком. [PERSON] впускав без питань відповідача в будинок, спілкувався з ним, вони часто обговорювали, що необхідно відремонтувати в будинку на прибудинковій території. Окрім цього відповідач допомагав[PERSON] і в інших справах по будинку, оплати комунальні платежі, отримання довідок в органах влади та ін. Звертає увагу суд на те, що в протоколі допиту [PERSON] чітко вказував на те, що він був у нотаріуса чоловіка в м.Києві і нотаріуса жінки в м. Борисполі, що говорить про те, що [PERSON] розумів значення своїх дій. Адже особа, яка мало розуміє свої дії не може пам`ятати такі подробиці. Нерозуміння української мови [PERSON] спростовується тим, що останній окрім договору дарування підписував власноруч довіреність, яка мало розуміє свої дії не може пам`ятати такі подробиці. [PERSON] жодного разу не звернувся до відповідача з тим, щоб останній відчужив будинок на [PERSON] чи на позивача або будь-кого іншого. Вже безпосередньо перед підписанням договору [PERSON] сам наполягав на тому, що має намір подарувати будинок саме відповідачу. В підготовчому засіданні 22.06.2021 р. протокольною ухвалою закрито підготовче провадження з призначенням судового розгляду справи. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні, зазначивши, що [PERSON] чітко усвідомлював, що має намір укласти саме договір дарування, про це свідчить факт видання ним 08.10.2016 р. на користь [PERSON] довіреності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденком А.М. Окрім цього, стороною позивача не доведено, що довіреність була видана [PERSON] під примусом чи внаслідок помилки. Нотаріусом також установлювалась дієздатність [PERSON] . Третя особа - приватний нотаріус Дудка О.С. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила, що вказана нотаріальна дія вчинялася з дотриманням чинного законодавства України. Нотаріальні дії нею вчинялися в приміщенні. Яке є робочим місцем приватного нотаріуса після їх оплати, в день подачі дарувальником всіх необхідних документів. Встановлення осіб, а також встановлення обсягу цивільної дієздатності фізичних осіб здійснювалося за паспортами учасників правочину. Перед посвідченням вказаного правочину встановлено дійсні наміри кожної зі сторін. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 22.10.2016 між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) було укладено договір дарування частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Дудка О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2624. На момент укладення оспорюваного Договору дарування від 22.10.2016 року первісному позивачу, [PERSON] , було 87 років 9 місяців. Також судом встановлено, що житловий будинок був єдиним житлом [PERSON] . Після укладання оспорюваного договору [PERSON] до дня своєї смерті продовжував мешкати у цьому будинку, самотужки утримував його, сплачував житлово-комунальні послуги. В судовому засіданні 12.07.2017 р., за своє життя, [PERSON] пояснив суду, що він не знає, українську мову не розуміє, ледве бачить і зазначив, що ніколи не мав наміру і волі на дарування свого будинку будь-кому, в тому числі і відповідачу, а лише підписав документ на зміну старих. Позивач [PERSON] є онуком [PERSON] по лінії матері, яка померла. Як зазначає позивач, він зі своїм батьком [PERSON] доглядали [PERSON] , навідували його, возили до магазинів, поліклініки, допомагали в приготуванні їжі, по господарству. Вказане також було підтверджене показами свідків [PERSON] (сусід [PERSON] ), [PERSON] (зять [PERSON] ), які, кожен окремо, надали суду пояснення щодо стану здоров`я [PERSON] , потреби у сторонній допомозі та постійного догляду. Допитані судом свідки на стороні відповідача, підтвердили те, що відповідач був знайомий з [PERSON] , але суд не бере до уваги показання даних свідків, оскільки зазначена обставина не має суттєвого значення для вирішення справи. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25 квітня 2018 року. Відповідно до частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Вирішуючи спір по суті, суд звертає увагу, що спірний будинок був єдиним житлом [PERSON] , іншого житла він не мав, після укладення договору дарування продовжував проживати у спірному будинку, тобто фактичної передачі будинку не відбулося. Також слід зауважити, що оспорюваний договір дарування був укладений без присутності свідків. Також, відповідно до виписки із медичної амбулаторної карти [PERSON] , вбачається, що у нього були численні захворювання, в тому числі проблеми із зором. Враховуючи похилий вік (87 років) і стан здоров`я [PERSON] на час укладання оспорюваного договору, суд дійшов висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір дарування земельної ділянки, [PERSON] помилявся щодо правової природи цього правочину, прав та обов`язків, що є підставою для визнання договору недійсним. Аналогічної думки за тих самих підстав дійшов Верховний Суд у Постановах від 29 червня 2021 року по справі №456/1379/19, та від 12 вересня 2018 року по справі №335/8552/14-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що позов є обґрунтованим, його вимоги засновані на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду, в зв`язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст. 203, 229-233, 712 ЦК України,

Outcome: approved