Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

Позивачка 06 березня 2023 року звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення частини витрат з управління та утримання спільного майна квартири, в сумі 16 417 грн. 71 коп. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідачка є власником 1/3 частини квартири позивачки на [ADDRESS] , тому вона зобов`язана нести усі витрати пов`язані з утриманням майна належного їй. Оскільки відповідачка не бере участі в утриманні спільної квартири, тому позивачка змушена звернутись з позовом до суду. На опалення квартири з січня 2020 по грудень 2022 позивачка витратила 24 704 грн. 21 коп., тому з відповідачки слід стягнути половину вартості в сумі 12 352 грн. 41 коп. Витрати з утримання будинку та прибудинкової території за період з січня 2017 року по грудень 2022 року становлять 12 195 грн. 91 коп., тому з відповідачки слід стягнути третину таких витрат в сумі 4065 грн. 30 коп. Загальна сума до стягнення становить 16 417 грн. 71 коп. 18 квітня 2023 року від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідачка позовні вимоги не визнає, оскільки позивачка чинила перешкоди в користуванні квартирою та у вказану квартиру відповідачка вселилась на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 17 травня 2021 року та було виконано 03 листопада 2022 року. 14 червня 2023 року позивачка збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідачки додаткових 5638 грн. 13 коп., а саме: оплата за опалення за січень 2016 по липень 2017 2722,54 грн. 1/2 якої становить 1361 грн. 27 коп., за січень-травень 2023 року оплачено 7002,19 грн. - 1/2 якої становить 3501 грн. 10 коп.; оплата за утримання будинку за січень 2022 по травень 2023 на суму 379,36 грн. 1/3 якої становить 126 грн. 45 коп.; абонентська плата за водопостачання та водовідведення за період з 01.01.2022 по 31.05.2023\~ - 1489,25 грн. 1/3 якої становить 496 грн. 41 коп.; за встановлення газового лічильника 150 грн. 1/3 становить 50 грн. 17 серпня 2023 року позивачка знову збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідачки додаткові суми, а саме: доплата за опалення за червень-липень 2023 року 235 грн. 52 коп.; доплата за утримання будинку за червень-липень 2023 року 113 грн. 54 коп.; абонентська плата за водопостачання та водовідведення за червень-липень 2023 року 32 грн. 89 коп. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві та у заявах про збільшення позовних вимог. Також пояснила, що квитанції про оплату хоч і виписані на ім`я її померлого батька, але всі оплати здійснювала вона зі своєї картки і в банку це можна перевірити. Позов просила задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, оскільки відповідачці чинились перешкоди у користуванні квартирою, вона там не проживала, а тому не оплачувала комунальні послуги, останні місяці відповідачка оплачує свою частину комунальних послуг, що підтверджується копіями квитанцій. Також просив застосувати позовну давність до позовних вимог, оскільки позивачці було відомо про те, що відповідачка не проживає в квартирі та не сплачує комунальні послуги, але позивака не зверталась до відповідачки із такими вимогами. Позивачка просила відмовити у застосуванні строку позовної давності оскільки лише нещодавно позивачка стала співвласником квартири як спадкоємець батька, крім того, вона здійснювала постійний догляд за хворим батьком, а згодом за чоловіком, з яким проживала у фактичних шлюбних відносинах, через що не могла вчасно звернутись із позовом до суду. Також судом в судовому засіданні 13.12.2023 року було повернуто позивачці акт обстеження квартири, оскільки такий поданий із порушенням строку та порядку встановленого ЦПК України, а саме, подано на стадії судових дебатів. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідачки, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно з ст. 5 ЦПК України\~ здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 1/18 частки з 22.04.2021, [PERSON] 1/6 частки з 22.04.2021, [PERSON] 1/9 частки з 15.04.2021, [PERSON] 1/6 частки з 19.02.2020, [PERSON] 1/3 частки з 28.12.2015, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.68-69). З 06.03.2007 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належало по 1/6 частки вказаної квартири, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.69-70). Відповідачка зверталась із позовом до інших співвласників квартири, а тому числі до позивачки, про визначення порядку користування квартирою [ADDRESS] . Рішенням суду від 19.02.2021, яке набрало законної сили 17.05.2021 її позов задоволено частково, вселень квартиру та встановлено порядок користування квартирою (а.с.34-35). Представник відповідачки стверджує, що якщо у відповідачки і виник обов`язок щодо сплати комунальних послуг, то він виник з моменту вселення відповідачки в квартиру, тобто з 03.11.20222, що підтверджується копією акту державного виконавця (а.с.31), а не з моменту набуття нею права власності на квартиру - 28.12.2015. Але такі твердження представника відповідача є не зовсім обґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ЦК України ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, сторони в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язані утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених правових норм, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2) ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Отже, відповідачка повинна була оплачувати свою частину житлово-комунальних послуг з 28.12.2015. Звертаючись до суду із позовом позивач посилається на те, що нею з 01.01.2016 по 31.07.2017 та з 01.01.2020 по 31.07.2023 оплачено послуги з доставки газу та опалення, в тому числі частку відповідачки, яку вона вважає 1/2. Але, на підтвердження понесення таких витрат позивачка надає довідки за опалення за 2020-2022 роки, які не містять даних про те, хто саме здійснював оплати та й довідки самі по собі не підтверджують факт оплати, такими доказами є квитанції, які також частково надано позивачкою. Суд бере до уваги лише квитанції про оплату доставки газу та опалення де платником вказана позивача [PERSON] , а не її батько [PERSON] . Позивачка вказує, що вона не могла змінити прізвище платника на своє, оскільки так вказували в установі банку, але такі твердження позивачки є безпідставними, оскільки багато квитанцій видані на її ім`я. Оглянувши кожну квитанцію в якій значиться прізвище позивачки судом встановлено, що нею за період: листопад 2020 року листопада 2021 року включно, травень 2022 року липень 2023 року оплачено доставку газу на суму 301 грн. 52 коп., частка відповідачки в цій сумі складає 1/3, а не як помилково вважає позивачка 1/2, та становить 100 грн. 51 коп. (а.с.125-128). Що стосується оплати самого опалення в квартирі, то позивачкою за період з 06 березня 2020 01 липня 2023 оплачено 23 053 грн. 04 коп., відповідачка надала суду квитанції, що нею оплачено 411 грн. 50 коп. (а.с.57, 116), отже сума, яка підлягає поділу між співвласниками є 22 641 грн. 54 коп. та 1/3 частка відповідачки в цій сумі становить 7547 грн. 18 коп.(а.с.132-143). На підтвердження оплати послуг з утримання будинку позивачка також надала довідки-розрахунки в яких не зазначено хто оплачував послуги, а також квитанції про оплату, частина яких видана на ім`я позивачка, а частина на її батька. Суд бере до уваги тільки квитанції, які видані на ім`я позивачки, оскільки саме такі документи підтверджують факт оплати послуг саме позивачкою. По утриманню житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , за період: листопад-грудень 2020 року та березень 2021 року позивачкою оплачено та підтверджено квитанціями на суму 579 грн. 49 коп., частка відповідачки становить 1/3 та сума до стягнення 193 грн. 16 коп. (а.с.122 зв.-123). Оплати відповідачки за 2023 рік суд не бере до уваги, бо позивачка не підтверджувала, що нею здійснено оплату послуг з утримання за 2023 рік, та за цей період суд не стягує кошти. Щодо стягнення частини коштів, які позивачка оплатила за водопостачання чи абонплату, а також за встановлення лічильника газу, то позивачка не підтвердила факту понесення таких витрат. Жодних квитанцій про сплату суду не надано. Таким чином, позивач належними доказами підтвердила факт того, що вона понесла витрати на утримання спільного майна тільки частково. Що стосується періоду стягнення, то представником відповідачки заявлено про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що такий строк слід застосувати, оскільки відповідачка є співвласником квартири з 2015 року, позивачка також була співвласником квартири з 2007 року, тільки в різних частках, але з позовом до суду звернулась аж 06.03.2023, тому суд бере до уваги загальну позовну давність, яка становить 3 роки та враховує період до стягнення з 06.03.2020 по 31.07.2023. Позивачкою не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, те, що вона доглядала за своїм батьком чи своїм чоловіком, з яким не перебувала у зареєстрованому шлюбі, не є поважною причиною пропуску строку та причиною, яка перешкоджала їй звернутись із позовом до суду. Крім того, позивачкою не надано суду жодних доказів того, що вона здійснювала такий догляд. З урахуванням наведеного позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, то мінімальний судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп. підлягає стягнення з відповідачки на користь Держави. Позивачка просить стягнути з відповідачки витрати понесені нею на копіювання документів, які вона долучала до справи, але такі витрати не відносяться до жодного виду витрат, які вказані в ст. 133 ЦПК України, а тому не можуть бути компенсовані позивачці. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст. 1, ст. 5, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 256-257, 261, 267, 317, 319, 322, 356, 360, 368, 526, 544\~ Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial