Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

21 грудня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «УКРСИББАНК», третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 152279,93 грн.; моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.; витрати на професійну правничу допомогу у справах №760/2415/18 та №760/12572/19 у розмірі 6850,00 грн.; та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами. 19 січня 2018 року в м. Києві по вул. Вадима Гетьмана, 27 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої [PERSON] , керуючи автомобілем марки Volkswagen Transporter, днз [NUMBER] , порушив вимоги п.п. 12.1, 12.3, 17.1 ПДР України, рухаючись в смузі для руху громадського транспорту позначеній знаком 5.8, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з автомобілем Opel Vectra, днз [NUMBER] , який належить на праві власності позивачу - [PERSON] . Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року у справі №760/12572/19, [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку №С18-27 від 24 січня 2018 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля Opel Vectra, днз [NUMBER] , становить 152279,93 грн. Вартість робіт з оцінки транспортного засобу складає 2000,00 грн. На момент настання дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем АТ «УКРСИББАНК», а цивільно-правова відповідальність автомобіля під його керуванням була застрахована в ПрАТ «СК «УНІКА» за полісом ОСЦПВВНТЗ №АК/5664693. 31 липня 2019 року позивач подав страховику відповідача Заяву про виплату страхового відшкодування, за результатами розгляду якої йому відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском річного строку звернення, визначеного пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки, за змістом ст. 1194 ЦК України відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), позивач звернувся з вимогою про стягнення з відповідача майнової шкоди та витрат на проведення оцінки транспортного засобу. Крім того, позивач вказує, що окрім матеріальних збитків, також зазнав моральної шкоди у зв`язку з пошкодженням майна. Зазначає, що зазнавав незручностей, обумовлених необхідністю доведення своєї невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, пошкодженням транспортного засобу, необхідністю визначення об`єктивного розміру завданого матеріального збитку. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 15000,00 грн., які просить стягнути з відповідача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 21.12.2019 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 26 грудня 2019 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02 листопада 2020 року представник АТ «УКРСИББАНК» подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Дійсно, 19 січня 2018 року співробітник АТ «УКРСИББАНК» [PERSON] на службовому автомобілі Volkswagen Transporter, днз [NUMBER] , потрапив у ДТП, внаслідок чого пошкоджено означений автомобіль. УПП у м. Києві НП України видано довідку, згідно якої ДТП сталася внаслідок порушення водієм Opel Vectra, днз [NUMBER] , ПДР України. За фактом порушення водієм ПДР, складено протокол серії БД433443 за ст. 124 КУпАП, а матеріали справи направлено до Солом`янського районного суду м. Києва. Представник зазначив, що уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності з ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» (страховий поліс АК 5664693) АТ «УКРСИББАНК» виконав всі свої зобов`язання щодо сплати страхових платежів. Позивач, вважаючи себе потерпілим, мав можливість виконати обов`язки, передбачені ст. 33 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в установлений Законом строк, отже, неможливість встановлення розміру заподіяної шкоди і здійснення страхового відшкодування зі сторони страховика була спричинена виключно порушенням зі сторони позивача. Вважає покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на АТ «УКРСИББАНК» таким, що суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, представник вважає неправильним обрахування позивачем завданої шкоди у розмірі 152279,93 грн., оскільки у даному випадку відшкодуванню підлягають реальні збитки. На момент звернення до суду автомобіль позивача відремонтований, а тому збитками є витрати на ремонт автомобіля (з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ), які були фактично понесені позивачем. Однак, доказів на підтвердження витрат на здійснення ремонту позивачем не надано. Заперечуючи проти стягнення моральної шкоди, представник вказав, що банк про розгляд справ про адміністративне правопорушення №760/2415/18 та №760/12572/19 повідомлений не був, їх розгляд відбувся за відсутності працівника банку. Будь-яких протиправних дій/ рішень, які б завдавали моральних страждань позивачу, відповідач не вчинив. Додатково, вважає необґрунтованим сам розмір моральної шкоди на суму 15000,00 грн. Ухвалою суду, постановлено на місці у судовому засіданні 17 листопада 2020 року, залучено до участі у справі третю особу [PERSON] . 28 січня 2021 року представник позивача подав відповідь на відзив, за змістом якого позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Спростовуючи заперечення відповідача зазначив, що договірне і деліктне зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість, страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Відповідно, потерпілий не зобов`язаний вимагати здійснення страхового відшкодування від страховика за договором обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і не може бути обмежений у можливості звернутися з вимогою про відшкодування шкоди безпосередньо до її завдавача. А тому, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним. Таким чином, неотримання страхового відшкодування від страховика цивільно-правової відповідальності [PERSON] ПрАТ «СК «УНІКА» не позбавляє права [PERSON] на отримання відшкодування за шкоду, завдану його неправомірними діями як працівником АТ «УКРСИББАНК» в порядку ст. 1172 ЦК України. Вважає, сам факт пошкодження транспортного засобу, належного позивачу, негативно вплинув на його моральний стан та призвело до його душевних страждань, а тому відповідач як роботодавець [PERSON] зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану неправомірними діями їх працівника. 15 березня 2021 року представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, за змістом яких заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Вказав, що з моменту вчинення ДТП 19 січня 2018 року позивач був незгодний з протоколом про адміністративне правопорушення, складеним відносно нього; був обізнаний про належність автомобіля, з яким здійснено зіткнення, банку. [PERSON] не звернувся до страховика відповідача протягом 1 року з моменту ДТП, хоча 25 вересня 2018 року отримав постанову суду про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП, а звернувся до страхової компанії лише 31 липня 2019 року. Вказані дії позивача свідчать про те, що він навмисно створив ситуацію, за якої у страховика виникли підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Такі дії позивача представник вважає умисними, а відтак недобросовісними, спрямованими та порушення права АТ «УКРСИББАНК» на захист майнових інтересів. Ухвалою суду від 02 листопада 2021 року за клопотанням представника відповідача - Горобець О.В. призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу. 08 травня 2023 року до суду надійшов висновок експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи. 04 серпня 2023 року представник відповідача подав пояснення, у яких зазначив, що позивач діяв недобросовісно і за його неналежну поведінку не має нести відповідальність відповідач, який добросовісно застрахував свою відповідальність та сплачував усі необхідні страхові платежі, обґрунтовано розраховуючи на захист своїх майнових інтересів у разі настання страхового випадку. У судовому засіданні позивач та його представник позивні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у заявах по суті справи. У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, зазначених в заявах по суті справи. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, про причини неявки/ неможливості розгляду справи без їх участі суд не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20 червня 2017 року є власником автомобіля Opel Vectra, днз [NUMBER] , що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року у справі №760/2415/18, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 лютого 2021 року, адміністративну справу відносно [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року у справі №760/12572/19 визнано [PERSON] винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення стягнення. Судом встановлено, що 19 січня 2018 року о 10 год. 20 хв. в м. Києві по вул. Вадима Гетьмана, 27, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки Volkswagen Transporter, днз [NUMBER] , порушив вимоги п.п. 12.1, 12.3, 17.1 ПДР України, а саме - рухаючись в смузі для руху громадського транспорту позначеній знаком 5.8, не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з автомобілем Opel Vectra, днз [NUMBER] , що спричинило механічні пошкодження обох транспортних засобів. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18 жовтня 2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно пояснень [PERSON] від 19 січня 2018 року, він працює на посаді водія інкасатора в АТ «УКРСИББАНК». В ході судового розгляду відповідач підтвердив факт перебування в трудових відносинах з [PERSON] у період з 27 грудня 2016 року по 20 квітня 2021 року, про що надав довідку від 15 серпня 2023 року за вих. №55-2-01/799. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідальність роботодавця за шкоду завдану її працівником врегульовано статтею 1172 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Отже, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому потерпілий повинен надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Оскільки законодавцем встановлена презумпція вини завдавача шкоди, а відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини, суд вважає що відповідно до ст. 1172 ЦК України відповідальність за шкоду, заподіяну з вини [PERSON] повинен нести його роботодавець АТ «УКРСИББАНК». Відповідно до Довідки №3018023550860215 про дорожньо-транспортну пригоду від 19 січня 2018 року, вантажний фургон Volkswagen Transporter, днз [NUMBER] , належить на праві власності АТ «УКРСИББАНК» та застрахований в ПрАТ «СК «УНІКА» за полісом №АК/5664693. Так, згідно полісу №АК/5664693 від 18 серпня 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» застрахувало автомобіль Volkswagen Transporter, днз [NUMBER] , на суму 100000,00 грн. Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відноси, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону). Таким чином, відповідно до наведених положень чинного законодавства, у випадку укладення між страховою організацією та юридичними або фізичними особами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, особою, відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором, є страховик (страхова організація). Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. За ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. 31 липня 2019 року [PERSON] подав до ПрАТ «СК «УНІКА» Заяву про виплату страхового відшкодування у зв`язку з ДТП, яка сталася 19 січня 2018 року. Листом від 12 серпня 2019 року позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском річного строку звернення, визначеного пп. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, відповідно до підпункту 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначено, що підпункт 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. У справі, що розглядається, позивач пред`явив до АТ «УКРСИББАНК» вимогу про стягнення усієї суми майнової шкоди, завданої ушкодженням транспортного засобу, що не відповідає меті інституту страхування, про що зазначено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17. Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказав, що позивач, маючи зобов`язання та право на звернення за регламентними виплатами до страховика, про існування якого був достеменно обізнаний, з такою заявою протягом одного року не звернувся, а тому втратив право на відшкодування шкоди, а підстав для покладення відповідальності на страхувальника немає. Водночас відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. За положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика. З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність. Як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП. При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Виходячи з наведеного, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком. Згідно висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у цивільній справі №760/34486/19 від 28 квітня 2023 року за №20003/22-54, вартість матеріального збитку, спричинена власнику автомобіля «Опель Вектра», днз [NUMBER] , в результаті пошкодження 19 січня 2018, внаслідок ДТП дорівнювала 53706,94 грн. Вартість відновлювального ремонту автомобіля «Опель Вектра», днз [NUMBER] , дорівнювала 138316,68 грн. Верховний суд у складі судової палати Касаційного цивільного суду у постанові №686/17155/15-ц від 03 жовтня 2018 року підтримав правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, де зазначено, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). На підставі цього висновку Верховний Суд визначив, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за вартість матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу, а винна особа, дії якої спричинили дорожньо-транспортну подію - відповідає за різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та вартістю матеріального збитку. Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі №676/518/17 дійшов висновку, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Оскільки позивачем доведено факт заподіяння належному транспортному засобу матеріальних збитків винними діями працівника АТ «УКРСИББАНК», та право [PERSON] отримати страхове відшкодування від ПрАТ «УНІКА», пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності (згідно висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17), суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача АТ «УКРСИББАНК» різниці між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу у розмірі 138316,68 грн. та вартістю матеріального збитку, який підлягав виплаті страховою компанією, у розмірі 53706,94 грн., що складає 84609,74 грн. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 22 січня 2019 року у справі №676/518/17, від 23 січня 2019 року у справі №750/6218/16-ц, від 07 лютого 2019 року у справі №645/3746/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі №591/3152/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16-ц, від 18 лютого 2020 року у справі №522/1251/15-ц. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За викладених обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення 84609,74 грн. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. З урахуванням обставин справи, тривалості часу, протягом якого позивач вживав заходи для відновлення своїх порушених прав, вимушеності змін його звичного способу життя, суд вважає розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, завданої йому внаслідок ушкодження належного автомобіля у розмірі 5000,00 грн. справедливим та співмірним. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 896,09 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial