Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

У лютому 2023 до Заводського районного суду м. Запоріжжя в особі свого представника адвоката Левицької Юлії Василівни звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Орган опіки та піклування Вільнянської міської ради, про визнання місця проживання дитини з батьком. Позовні вимоги в подальшому було збільшено. Так, Позивач просив встановити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, також просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина. В обґрунтування остаточних позовних вимог зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 28.04.2007 по 24.11.2016. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . З дня розірвання шлюбу неповнолітня дитина проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Навчанням та вихованням сина займається батько. Мати проживає окремо від родини, в навчальний заклад не з`являється, справами сина не цікавиться. Мати життям дитини не цікавиться, не відвідує, грошові кошти не надає, участі у виховних процесах не приймає. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23.03.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.04.2023 було замінено неналежну третю сторону, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Підготовче судове засідання відкладено. Вирішено питання про витребування доказів. Ухвалою суду від 07.06.2023 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району. Підготовче судове засідання відкладено. Вирішено питання про витребування доказів. Ухвалою суду від 14.11.2023 у цивільній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у заяві про збільшення позовних вимог. Просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Крім того, просила залишити без розгляду позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідачка неодноразово викликалась у судове засідання, проте жодного разу не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. На адресу суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнала у повному обсязі. У судове засідання представники третіх осіб, а саме: Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району не з`явилися, у матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи у їх відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що товаришує із позивачем. [PERSON] був одружений із [PERSON] , від шлюбу мають сина [PERSON] . Вони проживали у Вільнянському районі. Після розлучення у 2014 році [PERSON] переїхала до міста Запоріжжя, а син залишився із батьком та бабусею. Протягом усього цього часу мати не піклувалася про сина, матеріально не допомагала, не цікавилася його життям. У судовому засіданні, допитана в якості свідка, [PERSON] пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] . З нею по сусідству проживав [PERSON] . Після одруження він проживав із дружиною та власною матір`ю. Потім від шлюбу народився син. Після розлучення, у 2014 році [PERSON] переїхала до міста Запоріжжя, син залишився із батьком та бабусею. [PERSON] ходив у школу в Михайлівському районі, хлопця виховував та піклувався про нього батько із бабусею. За весь цей час вона бачила [PERSON] лише один раз. На даний час [PERSON] служить в армії, а [PERSON] поживає із цивільною дружиною батька - [PERSON] у місті Запоріжжі. У судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що після розлучення батьків, він проживав разом із бабусею та батьком у с. Сергіївка Вільнянського району, там він ходив у школу. Про нього завжди піклувався і дбав про нього батько. З 2015-2016 років перестали спілкуватися з матір`ю. Мати не цікавилась його життям, його стосунками із друзями, фінансово не допомагала. На даний час батько проходить службу в армії, вони майже щодня спілкуються по телефону, а проживає він разом із цивільною дружиною батька [PERSON] у [ADDRESS] . Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків та думку неповнолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 14). Зареєстрованим місцем проживання [PERSON] та [PERSON] є: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 11.11.2021 № 02-01-45/919, довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13.05.2020 № 02-01-45/486 та довідкою про внесення відомостей до єдиного Державного демографічного реєстру від 08.10.2021 № 875828-2021 (а.с. 10-12). З довідки директора та класного керівника Опорного закладу Михайлівського навчально-виховного комплексу імені О.Т. Слободчикова Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 03.02.2023 № 41/02 вбачається, що [PERSON] , 2007 року народження є учнем 9-А класу. З 2016 року хлопець проживає з батьком [PERSON] (батьки розлучені). Навчанням і вихованням сина займається батько. Мати проживає окремо від родини, в навчальний заклад не з`являється, справами сина не цікавиться (а.с. 15). Згідно з акту обстеження умов проживання від 02 травня 2023 року за адресою проживання матері ( [ADDRESS] ) двері зачинені, вдома нікого не було. Матері залишено запрошення до відділу на 03.05.2023 (а.с. 56). Згідно з акту обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання родини задовільні. На подвір`ї два житлові будинки, один з яких належить [PERSON] та його сину [PERSON] . В будинку на даний час ніхто не проживає, батько воює, хлопець тимчасово проживає із [PERSON] (а.с. 79). З висновку про доцільність проживання неповнолітньої дитини з батьком, затвердженого рішенням виконавчого комітету Михайлівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 12.06.2023 № 80 вбачається, що орган опіки та піклування Михайлівської сільської ради, дослідивши всі наявні матеріали справи, вважає за доцільне проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 90). З акту обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] вбачається, що за зазначеною адресою проживають [PERSON] - співмешканка батька, [PERSON] - мати співмешканки батька та [PERSON] - дитина. Для н/л [PERSON] є окрема кімната, є місце для сну, письмовий стіл, комп`ютер, одяг, дитячі речі, необхідні меблі, шкільне приладдя, все необхідне. Зі слів [PERSON] батько дитини перебуває в лавах ЗСУ, вона тимчасово виховує [PERSON] на момент відсутності батька, мати проживає окремо, в житті дитини участі не приймає. В ході проведення бесіди із дитиною, [PERSON] повідомив, що не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав (а.с. 134). З висновку від 20.10.2023 № 1658/01-22/18.01-1223 вбачається, що районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, як орган опіки та піклування вирішила [PERSON] , [INFO] , доцільно позбавити батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 150). Зазначені обставини свідчать про те, що відповідачка нехтувала виконанням своїх безпосередніх батьківських обов`язків. Таке відношення матері до дитини приводить до грубого порушення нею батьківських обов`язків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Держава бере під свою охорону кожну дитину-сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є - першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. За приписами пп. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема становлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення: не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей: не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу: не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року (п. 100) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 статті 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав, а саме мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного Кодексу України батьки можуть бути позбавленні судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи, досліджені в судовому засіданні, письмові докази, висновок органу опіки та піклування, покази свідків та думку дитини, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не підтримує фінансово, тощо. Мати дитини не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, про що вона письмово повідомила відділ, що підтверджується відповідною заявою від 09.08.2023 (а.с. 132) та заявою, поданою на адресу суду, відповідно до якої [PERSON] позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення (а.с. 124) . Висновок органу опіки та піклування містить відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, що свідчать про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками і є законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дитини. З урахуванням наведеного позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дитини підлягають задоволенню. Враховуючи відповідну заяву представника позивача адвоката Левицької Юлії Василівни, подану до початку розгляду справи по суті, позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України підлягають залишенню без розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: approved