Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шафаренко Жанна Юріївна, [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. У своїй позовній заяві просила суд витребувати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 105,60 кв.м, житловою площею 61,90 кв.м з чужого незаконного володіння громадянки [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що [PERSON] був сином Позивачки. 31.08.2011 року [PERSON] набув у свою особисту власність квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер.03.03.2021 року Позивачка звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєрової О.В. із заявою про відкриття спадкової справи. Під час відкриття Позивачем спадкової справи було з?ясовано, що Квартира, яка належала [PERSON] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за [PERSON] , яка стала власником Квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №07. Таким чином Позивачка вважає, що спірна квартири вибула з власності померлого поза волею останнього, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 10 лютого 2022 року було відкрито провадження у справі ,призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 21 вересня 2022 року на адресе суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шафаренко Жанна Юріївна про визнання добросовісним набувачем, усунення перешкод у користуванні майном. Ухвалою суду від 14 вересня 2023 року було повернуто зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 14 вересня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити. Треті особи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися судом про дату розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] (далі - Спадкодавець або [PERSON] ), [INFO] , був сином Позивача. Вказане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане повторно 11 лютого 2017 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 31 серпня 2011 року [PERSON] набув у свою особисту власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 105,6 кв.м. (далі - Квартира). Вказане підтверджується посвідченими Третьою київською державною нотаріальною конторою заповітом від 19.02.1998, зареєстрованим у реєстрі за №1-532 та свідоцтвом про право на спадщину від 31.08.2011 зареєстрованим у реєстрі за №2-932. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане 16.01.2021 Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України. 03 березня 2021 року Позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сєрової О.В. із заявою про відкриття спадкової справи. 03 березня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєровою О.В. за заявою Позивача відкрито спадкову справу №67291753. Також 03 березня 2021 року [PERSON] подано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Сєровій О.В. заяву про відмову від спадщини [PERSON] . Разом з тим, під час відкриття Позивачем спадкової справи було з?ясовано, що Квартира, яка належала [PERSON] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за [PERSON] (далі - Відповідач), яка стала власником Квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №07 (далі - Договір). Позивач вказує, що починаючи з 31 серпня 2011 року, тобто з того часу як [PERSON] став власником Квартири, спірна квартира здається в оренду, що підтверджується договором оренди квартири №18/06 від 18.06.2014, укладеним між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та ПАТ «Люкс», актом приймання-передачі Квартири до договору оренди №18/06 від 18.06.2014; договором оренди квартири №01/01-АР/17/5 від 01.01.2017, укладеним між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та ПАТ «Люкс», актом здачі-приймання квартири до договору оренди N?01/01-АР/17/Б від 01.01.2017; договором оренди нерухомого майна від 11.05.2020, укладеним між [PERSON] та громадянином України [PERSON] та актом приймання-передачі житлового приміщення до договору оренди нерухомого майна від 11.05.2020. Крім цього, оплата за споживання комунальних послуг, у тому числі за використання електроенергії, водопостачання, теплоенергії та утримання прибудинкової території до теперішнього часу сплачуються Позивачем, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг та випискою по картковому рахунку позивача № [NUMBER] ,відкритому в АТ КБ «ПриватБанк». Крім цього, як стало відомо, 11 лютого 2017 Шевченківським УП ГУ Національної поліції у м. Києві розпочато кримінальне провадження №12017100100001700 за фактом заволодіння невстановленими особами Квартирою, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Під час розслідування кримінального провадження №1201710000001700 було встановлено, що до вчинення злочину причетний [PERSON] . В ході подальшого розслідування кримінального провадження №12017100100001700 було встановлено, що [PERSON] на підставі актового запису про шлюб з [PERSON] №1762 від 01.09.2015 складеного Хмельницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Хмельницькій області прізвище [PERSON] змінив на [PERSON] . Вказане підтверджується листом з відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві №555/03-01-44 від 16.03.2017, актовим записом про народження [PERSON] №3675 від 22.09.2016. 26.05.2017. У кримінальному провадженні №12017100100001700, [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України, тобто у пособництві в підробці документів, які видаються установою і надають права та посвідчуються нотаріусом і надають права; в підробленні документа, що посвідчується нотаріусом і надає права, вчиненому повторно; у використанні завідомо підроблених документів; у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчиненому в особливо великих розмірах. 05 вересня 2017 року у кримінальному провадженні №12017100100001700 затверджено обвинувальний акт за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України. 25 жовтня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12017100100001700 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України надійшов до Печерського районного суду м. Києва. 09 вересня 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі обвинуваченого [PERSON] оголошено в розшук, а провадження зупинено до розшуку останнього. Отже, у Печерському районному суді м. Києва на даний час здійснюється розгляд кримінального провадження №12017100100001700 (судова справа №761/33200/17-к) за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України. Окремо суд наголошує на тому, що починаючи з витягу з ЄРДР (додаток 15) і до додатку під номером 56, містяться матеріали досудового розслідування №12017100100001700. При цьому до матеріалів справи не було надано дозволу слідчого щодо їх залучення до справи та на їх поширення. До позовної заяви було додано ряд документів таких як протоколи слідчих дій, повідомлення про підозри, матеріалів досудового розслідування, та усі інші документи, які було зібрано саме в ході досудового розслідування. Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 1 ст. 222 КПК України, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Дана норма є імперативною, і жодні матеріали досудового розслідування не можуть розголошуватись чи надаватись до суду чи іншим органам без письмової згоди слідчого чи прокурора. У матеріалах даної цивільної справи відсутній такий дозвіл, і не вказано про обсяг матеріалів які можна розголошувати. В зв?язку із цим, усі додані докази, які вказані як додатки з 15 по 56 є недопустимими доказами, і не можуть враховуватись при ухваленні рішення по справі. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Суд зауважує, що позовна заява була подана до спливу шести місяців з дня смерті [PERSON] , а тому є передчасного відповідно до вимог цивільного законодавства. Вказане випливає з того, що позовна заява була подана 11 травня 2021 року, що підтверджується відміткою про прийняття на позовній заяві, в той час, коли [PERSON] помер [INFO] . В матеріалах справи міститься заява Позивачки про прийняття спадщини від 03 березня 2021 року та витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі. При цьому також міститься витяг з Реєстру про те, що єдиним власником є [PERSON] . Інших документів відносно спадкування чи фактичного прийняття спадщини немає. Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона вважається померлою. Отже, у даному випадку Позивач подав позов до суду до моменту отримання свідоцтва про право на спадщину. Окремо заслуговує на увагу те, що цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що саме Позивач став спадкоємцем та прийняв спадщину. Дане прослідковується з того, що окрім заяви про прийняття спадщини немає жодних документів, які б підтвердили це. Одночасно з цим, статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, у тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження №6-2407цс15)). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження №6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, на підставі договору купівлі-продажу від 12.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №07, [PERSON] стала власником Квартири [ADDRESS] . У п. 4 Договору заначено, що відповідно до Звіту про незалежну оцінку, складеного 12 січня 2017 року, суб?єктом оціночної діяльності ТОВ «РІАЛ-ЕКСПЕРТ», ідентифікатор за базою ФДМУ №1552471_12012017_279, ринкова вартість квартири складає 2 626 000 (два мільйони шістсот двадцять тисяч) грн. 00 коп. У п. 5 Договору зазначено, що за погодженням сторін ціна, за якою здійснюється продаж квартири, становить 2 626 000 (два мільйони шістсот двадцять тисяч) грн. 00 коп., що на день підписання договору еквівалентно 100 000 доларів США, які Продавцю сплачено Покупцем, належним чином повністю до оформлення цього договору, згідно з вимогами чинного законодавства України, ст. 1087 ЦК України. Означена сума Продавцем отримана. З даного приводу суд зауважує, що будь-яких доказів визнання договору купівлі-продажу від 12 січня 2017 року недійсним чи розірваним Позивач не надав. Також відсутнє будь-яке рішення чи вирок суду, який набрав би законної сили, в якому було б вказано те, що такий договір вважається недійсним чи не відповідає закону. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Суд наголошує, що єдиною позовною вимогою [PERSON] є «витребування квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] ». Як вже було зазначено по тексту рішення, спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Проте, у позовній заяві вказано про витребування майна саме на користь [PERSON] , який помер [INFO] , а тому така вимога та спосіб захисту обрані у неналежний спосіб. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування певного (конкретного) способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачами. Суд зобов`язаний був виходити з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи підлягають застосуванню у тих правових відносинах, коли їх сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Чинне у Україні право виключає можливість у такому випадку конкуренції позовів та не визнає за позивачем право довільного вибору способу захисту його прав на власний розсуд. Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту. Таке розуміння положень цивільного права випливає з його системного аналізу, структуру якого визначають окремі інститути права, які складають певні норми права, що регулюють однорідні правові відносини За таких обставин, враховуючи, що позивачем заявлено позовну вимогу про витребування майна на користь померлої особи, одночасно з цим позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на вiдсутнiсть у відповідача правової підстави для набуття спірної квартири, позивачем не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 11, 15, 16, 83, 321, 387, 388, 1216, 1218, 1220, 1270, 1298 ЦК України,

Outcome: dismissed