Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-03 00:00:00

14 серпня 2023 року позивач звернулась до суду з позовом до ТОВ «АВАНСАР», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., Приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Турський О.В. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вимоги позову обґрунтовано тим, що у травні 2023 року [PERSON] отримала від приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. до відома копії постанов від 14.05.2023 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, винесених при примусовому виконанні виконавчих написів № 76440 від 01.06.2021 року (що виконується у межах виконавчого провадження № [NUMBER]) та № 75888 від 31.05.2021 року (що виконується у межах виконавчого провадження № [NUMBER]), вчинених приватним нотаріусом КМНО Остапенком Є.М. 21 червня 2023 року адвокатом Гончаруком Р.О., направлено адвокатський запит до приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. щодо надання копій матеріалів вищевказаних виконавчих проваджень. 01 липня 2023 року на вказаний адвокатський запит було надано відповідь, до якої додано копії постанов про відкриття виконавчих проваджень № [NUMBER] та № [NUMBER] з ідентифікаторами доступу до їх матеріалів. Внаслідок доступу до матеріалів виконавчих проваджень № [NUMBER] та № [NUMBER] отримано копії заяв про відкриття виконавчих проваджень, кредитних договорів та самих виконавчих написів № 76440 від 01.06.2021 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Остапенко Є.М., про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНСАР» заборгованості у розмірі 36 249,80 грн. та № 75888 від 31.05.2021 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Остапенко Є.М., про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВАНСАР» заборгованості у розмірі 34 454,76 грн. За результатами ознайомлення із виконавчими написами та іншими документами, на підставі яких вони вчинені, позивач вважає такі написи незаконними, протиправними та такими, що підлягають визнанню такими, що не підлягають виконанню, оскільки Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. не було направлено боржнику [PERSON] письмові вимоги про добровільне погашення заборгованості, так як такі вимоги [PERSON] за місцем реєстрації свого проживання не отримувала. Крім того, позивач вказує на те, що при вчиненні оскаржуваних виконавчих написів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. керувався п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 р., але ним не враховано, що на час вчинення виконавчих написів (31.05.2021 р. та 01.06.2021 р.) цей пункт Переліку визнано незаконним та не чинним постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 р. (справа №826/20084/14). Отже, на час вчинення виконавчих написів Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, не містив п. 2 та стосувався лише нотаріально-посвідчених договорів і не міг застосовуватись до стягнення заборгованості за кредитними договорами, укладеними у простій письмовій формі. З огляду на зазначене вище, позивач звернулась до суду із даною позовною заявою. Ухвалою суду від 21 серпня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Однак, у визначені судом строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами у справі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 31 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 75888, відповідно до якого запропоновано стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВАНСАР», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФАГОР» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 27/05/2020-4 від 27.05.2020 року, якому в свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПЛЕЯДА» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 1 від 20.05.2016 року, якому в свою чергу Публічне акціонерне товариство «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» на підставі Договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 року, відступлено право вимоги за Кредитним договором № 200182463 від 10.05.2016 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та [PERSON] . Стягнення заборгованості проводиться за період з 10 травня 2016 року по 28 травня 2021 року включно. Загальна сума, що підлягає стягненню - 34 454 грн. 76 коп. (а.с. 12). Крім того, 01 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис за реєстровим № 76440, відповідно до якого запропоновано стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВАНСАР», якому Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ФАГОР» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 27/05/2020-4 від 27.05.2020 року, якому в свою чергу Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПЛЕЯДА» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 1 від 20.05.2016 року, якому в свою чергу Публічне акціонерне товариство «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» на підставі Договору факторингу № 1905 від 19.05.2016 року, відступлено право вимоги за Кредитним договором № 200347958 від 28.09.2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та [PERSON] . Стягнення заборгованості проводиться за період з 28 вересня 2015 року по 28 травня 2021 року включно. Загальна сума, що підлягає стягненню - 36 249 грн. 80 коп. (а.с. 17 зворотній бік). Зі змісту виконавчих написів вбачається, що при їх вчиненні приватний нотаріус керувався статтею 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктами 1.1, 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, визначено наступне: для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів; перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, на підставі яких може бути видано виконавчий напис нотаріуса передбачений положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Зокрема, доповнено переліком після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». На зазначений пункт посилався нотаріус у виконавчих написах. Проте, при вчинені виконавчих написів не враховано, що пункт 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року на час їх застосування, а саме 31 травня 2021 року та 01 червня 2021 року, був визнаний судом незаконним та не чинним, а саме Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі № 826/20084/14, яка набрала законної сили. Як вбачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року: «…оскаржувані зміни порушують рівність кредитора та позичальника перед законом, визнаючи суб`єктивну і необґрунтовану належним (передбаченим законом) чином позицію заінтересованої особи (сторони кредитора) як істину на шкоду законним інтересам і сторони правочину (сторони позичальника). Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку з укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальниками, вважає за необхідне визнати нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду Постановою від 20 червня 2018 року відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. Частиною 2 статті 265 КАС України, якою врегульовано наслідки визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним, встановлено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 у редакції станом на час вчинення оспорюваних виконавчих написів приватним нотаріусом, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до кредитних договорів, укладених між позивачем та ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» у простій письмовій формі, оскільки пункт 2 Переліку з 22 лютого 2017 року визнаний нечинним відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду. Тобто, оспорювані виконавчі написи було вчинено нотаріусом 31 травня 2021 року та 01 червня 2021 року - в період часу, коли законодавством не було передбачено можливості вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору. Отже, враховуючи, що на момент вчинення виконавчих написів за реєстровим № 75888 від 31 травня 2021 року та реєстровим № 76440 від 01 червня 2021 року приватний нотаріус керувався нечинними положеннями Закону, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви є обґрунтованими, та такими, що підлягають до задоволення. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач у позовній заяві зазначає, що нею були понесені витрати у розмірі 2 147 грн. 20 коп. (оплата судового збору за подання позовної заяви) та 1 073 грн. 60 коп. (оплата судового збору за подання заяви про забезпечення позову). Судом встановлено, що позивач понесла витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 147 грн. 20 коп. - за подання позовної заяви до суду (а.с. 31) та 1 073 грн. 60 коп. - за подання заяви про забезпечення позову (а.с. 34 зворотній бік). З огляду на те, що суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2 147 грн. 20 коп. (оплата судового збору за подання позовної заяви) та 1 073 грн. 60 коп. (оплата судового збору за подання заяви про забезпечення позову). Крім того, позивач у своїй позовній заяві зазначає, що нею були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 25 травня 2023 року між [PERSON] та адвокатом Гончаруком Р.О. було укладено Договір про надання правової допомоги, зі змісту якого вбачається, що розмір гонорару за погодженням сторін визначається у фіксованому розмірі в сумі 5 000 грн. 00 коп., які замовник авансовано сплачує адвокату відразу після підписання цього договору (а.с. 22-24). За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Представником відповідача на адресу суду було надано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, зі змісту якого вбачається, що останній просить суд відмовити у задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу або зменшити розмір заявлених витрат на правову допомогу та встановити суму, що є співмірною із складністю справи та часом, витраченим адвокатом на надання послуг, якщо є докази надання правової допомоги адвокатом, оскільки відповідач вважає, що сума витрат на професійну правничу допомогу значно завищена та не відповідає складності справи (а.с. 39-43). Оцінивши надані суду докази пов`язані з розглядом справи, враховуючи, що вимоги позовної заяви задоволено у повному обсязі, та те, що витрати на правову допомогу понесені позивачем фактично, а сума таких витрат є обґрунтованою та співмірною зі складністю справи, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved