Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-24 00:00:00

Позивач, в інтересах якого діє представник Бугайов Д.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої неповнолітнім внаслідок вчинення ДТП зазначивши, що 29.04.2023 року о 20.40 год., неповнолітній [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , керуючи велосипедом допустив зіткнення з автомобілем "Nissan Qashqai" державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою слідчого СВ Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області від 31.07.2023 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР 05.06.2023 року за №12023060490000478 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Nissan Qashqai" державний номер [NUMBER] становить 37636,68 грн. Вона є власником вказаного автомобіля, відповідач є матір`ю неповнолітнього [PERSON] . Постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.09.2023 року [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.184 ч.3 КУпАП, а саме: за те, що 29.04.2023 року о 20.40 годині за адресою м.Коростень, вул.Воровського, 89, ухилилась від передбачених законодавством обов`язків щодо виховання та здоров`я неповнолітньої дитини [INFO] , що призвело до того, що неповнолітній порушив ПДР та потрапив у ДТП. Просить стягнути з відповідача 37636,68 грн. вартості відновлювального ремонту, 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та судовий збір. Крім того, просила стягнути з відповідача моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 5000,00 грн., так як внаслідок дій відповідача були порушені її нормальні життєві плани та звичайні життєві зв`язки, автомобіль їй потрібен для поїздок на роботу та для сімейних потреб, вона не мала можливості користуватись транспортним засобом, у зв`язку з проведенням досудового розслідування витрачала свій час, відлучалась від сімейних справ. Розгляд справи проведено в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач подала відзив на позовну заяву, де просила відмовити в задоволені позові повному обсязі за його безпідставністю, зазначила, що вимагати відшкодування завданих збитків автомобілю може лише власник автомобіля, або особа, яка на відповідній правовій підставі володіє ним, однак позивачем не підтверджено правові підстави володіння даним транспортним засобом. Позивач не є власником автомобіля, а власник відповідно до копії свідоцтва реєстрацію транспортного засобу є [PERSON] .. Крім того вважає, що звіт №12/23 про оцінку колісного транспортного засоб, який проведено з метою визначення вартості матеріального збитку не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки пошкодження автомобіля не були зафіксовані в день вчинення ДТП. Щодо моральної шкоди вважає, що вимога не підлягає задоволеню, адже [PERSON] керувала джерелом підвищеної небезпеки та допустила зіткнення з велосипедистом, а саме: її сином [PERSON] , внасліок чого було завдано тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості і в даному випадку на безумовній підставі моральну шкоду має відшкодувати саме [PERSON] . Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно ст.16 ЦК України, передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способами захисту є в т.ч. відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди. За вимогами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Судом встановлено, що 29.04.2023 року о 20.40 год., неповнолітній [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , керуючи велосипедом допустив зіткнення з автомобілем "Nissan Qashqai" державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобіль отримав механічні пошкодження. Постановою слідчого СВ Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області від 31.07.2023 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР 05.06.2023 року за №12023060490000478, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України закрито. Постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11.09.2023 року [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.184 ч.3 КУпАП, а саме за те, що 29.04.2023 року о 20.40 годині за адресою м.Коростень, вул.Воровського, 89, ухилилась від передбачених законодавством обов`язків щодо виховання та здоров`я неповнолітньої дитини [INFO] , що призвело до того, що неповнолітній порушив ПДР та потрапив у ДТП. Згідно зі звітом №12/23 про оцінку колісного транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля "Nissan Qashqai" державний номер [NUMBER] становить 37636,68 грн. За послуги суб`єкта оціночної діяльості - ФОП [PERSON] позивачем сплачено 2000,00 грн., що підтверджується розрахунковою квитанцією серії ББАІ №407347 від 05.05.2023 року. Положеннями частини 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За змістом частин першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1,2 ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу "Nissan Qashqai" державний номер [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, позивач не є власником пошкодженого автомобіля "Nissan Qashqai" державний номер [NUMBER] . Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння та роз`яснив, що абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини. Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. При цьому, факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права. Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14. Оскільки позивач управляла транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, тобто майну, яким правомірно володіє позивач спричинена матеріальна шкода, вона має право на відшкодування завданої шкоди, що узгодується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 200/21325/15-ц. Відповідно до ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи і виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до вимог ст.1179 ЦК України неповнолітня особа ( у віці від 14 до 18 років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах, а у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частині, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками, якщо вони не доведуть, що шкоду було завдано не з їхньої вини. Відповідач є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , на час вчинення ДТП останньому виповнилось 15 років, даних про наявність у неновнолітнього майна, достатнього для відшкодування нею спричиненої шкоди суду не надано, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, заподіяної неповнолітнім внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 37636,00 грн. та 2000,00 грн. витрат по оплаті послуг за визначення вартості збитку підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з частиною третьої цієї статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з частиною четвертою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи, що на момент ДТП позивач керувала транспортним засобом на законних правових підставах, тому обов`язок по відшкодуванню завданої внаслідок ДТП моральної шкоди покладається на відповідача, матір неповнолітньої особи, внаслідок дій якої позивачу було спричинено шкоду; постановою Коростенського міськрайоного суду від 11.09.2023 року [PERSON] визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.184 ч.3 КУпАП, а саме за те, що вона ухилилась від передбачених законодавством обов`язків щодо виховання та здоров`я неповнолітньої дитини, відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4, обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача у заподіянні шкоди. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Подібний висновок наведено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 61/8496/15-ц, провадження №14-154цс19. Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, що унаслідок ДТП та її наслідків у позивача змінився та був порушений нормальний спосіб життя, а відтак виходячи із засад розумності і справедливості, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про відкодування моральної шкоди частково в розмірі 2000,00 грн. Стосовно стягнення з відповідачів судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст.141 ЦПК України). На підтвердження понесених позивача витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договори про надання професійної правничої допомоги від 01.05.2023 року; акт приймання - передачі наданої правової допомоги від 28.10.2023 року, з якого слідує, що правова допомога також надавалась позивачу на стадії досудового розслідування, участь в суді. Разом з тим, згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial