Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Чорну О.М. звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Свій позов мотивувала тим, що сторони з 05.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.01.2023 розірвано. У шлюбі народилися діти: дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] . Діти зареєстровані та проживають разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що самостійно власними силами матеріально забезпечує спільних дітей, натомість відповідач не у повному обсязі виконує свій обов`язок щодо утримання дітей та надання їм належної матеріальної допомоги. Допомога відповідача є непостійною, невагомою та недостатньою для забезпечення потреб дітей. При цьому позивач зауважила, що останні декілька місяців відповідач взагалі ухиляється від виконання обов`язку щодо належного утримання своїх дітей. Відповідач перебуває у працездатному віці, інших осіб на утримані не має, займається незареєстрованою підприємницькою діяльністю та має у власності нерухоме майно. Оскільки між сторонами не було досягнуто домовленості щодо способу виконання обов`язку з утримання спільних дітей, позивач звернулася до суду з даним позовом та просила стягувати з [PERSON] у її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. Крім того позивач просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу у сумі 4500,00 грн. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.10.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 15.11.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №93454), поданий представником відповідача [PERSON] адвокатом Чернілевською Р.В., згідно якого відповідач просив позовні вимого задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття. Відповідач заперечив щодо обставин перебування дітей на повному утриманні позивачки, вказуючи, що факт проживання дітей разом із матір`ю жодним чином не підтверджує їхнього перебування на виключному утриманні матері та відсутності матеріальної допомоги з боку батька. Так, відповідач вказує, що він як відповідальний батько в добровільному порядку в силу своїх можливостей забезпечує матеріальні потреби своїх дітей, на підтвердження чого надав копії квитанцій про оплату навчання, харчування дітей. Окрім того, вказав, що він здійснює оплату комунальних послуг комерційного приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , набуто сторонами у власність під час їх перебування у шлюбі та зареєстровано за позивачкою [PERSON] . Відповідач також зазначив, що як батько намагається проводити якомога більше часу із своїми дітьми, відвідувати з ними кафе, дитячі розважальні заклади, ігрові кімнати, тощо. Також зазначив, що позивач аргументувала свої вимоги тим, що він є особою працездатного віку та має у власності нерухоме майно, разом з тим у будинку за адресою: [ADDRESS] , який на праві власності зареєстровано за [PERSON] , проживають позивачка та їх спільні діти. Крім того відповідач вказав, що є особою з інвалідністю ІІ групи, йому протипоказане помірне (значне) фізичне, динамічне та статичне навантаження, шкідливі умови праці, що суттєво впливає на можливість відповідача працювати та отримувати дохід. Також відповідач не погоджується із заявленою позивачем сумою витрат на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн, вважає що така сума не відповідає складності справи та тому часу, який потрібен для підготовки позовної заяви та відповідно просить зменшити розмір витрат на правову допомогу до 1000,00 грн. Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив не скористалася. Будь-яких клопотань від сторін до суду не надійшло. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 05.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду від 04.01.2023 по справі №127/25438/22 розірвано (а.с. 7-8). У шлюбі народилися діти: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідно копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17.07.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, а також копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 16.10.2019 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 9, 10). Відповідно до довідок Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про реєстрацію місця проживання особи №61255, №61257, №61258 від 12.09.2023, діти зареєстровані та проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 11, 12). Відповідач мешкає окремо за адресою місця реєстрації: [ADDRESS] , про що свідчить довідока Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про реєстрацію місця проживання особи №68129 від 06.10.2023 (а.с. 26). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №347451053 від 21.09.2023 відповідачу [PERSON] належить на праві власності: 1/4 частка у праві власності на квартиру [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0,0631 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинок, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-16). Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №676287 від 02.12.2023 [PERSON] встановлено другу групу інвалідностіна строк до 01.12.2025 (а.с. 41). Як слідує з витягу №5004006671864 від 19.09.2023 позивачу [PERSON] належить на праві власності нежитлове приміщення №101, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42). Між сторонами виникли правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України, зокрема, в частині обов`язку батьків утримувати дітей і його виконання. Згідно положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини 1 статті 183 цього ж Кодексу частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2272 гривні, для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні. Дітям: [PERSON] , [INFO] , на день ухвалення рішення суду виповнилося 8 років, [PERSON] , [INFO] , виповнилося 4 роки. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зі встановлених обставин по справі суд дійшов висновку про відсутність обґрунтованих підстав вважати відповідача таким, що не виконує чи ухиляється від виконання обов`язку по утриманню дітей. З матеріалів справи слідує, що відповідач частково надає матеріальну допомогу на утримання дітей, на підтвердження чого відповідачем надано квитанції про оплату їх навчання та харчування. Разом з тим, суд вважає, що звернення позивача до суду з даним позовом є бажанням в судовому порядку врегулювати розмір аліментів, а тому суд дійшов висновку про необхідність вирішення спору щодо розміру аліментів. Визначаючись щодо розміру та способу стягнення аліментів, суд враховує обов`язок обох батьків утримувати дітей до їх повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, те, що відповідач працездатна особа та має можливість і погоджується надавати матеріальну допомогу в певній мірі, а діти потребують такої допомоги. Тому, суд, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дітей, взаємний обов`язок батьків по їх утриманню, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає розумним та справедливим стягнення аліментів в розмірі 1/3 частки всіх видів доходу (заробітку) відповідача, щомісячно. При визначені розміру аліментів судом враховані всі повідомлені обставини, визначені ст. 182 СК України. Суд зауважує, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Суд вважає за необхідне роз`яснити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів (частина перша статті 192 СК України). Аліменти підлягають стягненню в контексті ст. 191 СК України з дня пред`явлення позову, тобто у даній справі з 21 вересня 2023 року. При цьому суд також звертає увагу, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. У відповідності до п. 1. ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми платежу (аліментів) за один місяць підлягає негайному виконанню. Щодо розподілу судових витрат, то суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis § 268 рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц. Як слідує з матеріалів цивільної справи позивач в підтвердження витрат на правничу допомогу надала копію договору №18-09/23 про надання правничої допомоги та представництва, укладеного 18.09.2023 між адвокатом Чорною О.М. та Гнот К.О., копію додаткової угоди №1 від 18.09.2023, копію акту №1 прийому-передачі послуг від 21.09.2023, копію квитанція до прибуткового касового ордера №1 від 21.09.2023 на суму 4500,00 грн (а.с. 19-22). Визначаючись з розподілом витратна правничу допомогу, відповідно до вимог ст.137, 141ЦПК України суд зважає, що заявлені витрати пов`язані з розглядом цієї справи, є неминучими (у зв`язку із виконанням умов договору про надання правничої допомоги), фактично понесеними та документально підтвердженими, тому відповідно до положень ЦПК України підлягають розподілу. Разом з тим, зважаючи на часткове задоволення позову та відповідну заяву відповідача, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1600,00 грн витрат на правничу допомогу. Крім того, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду даної позовної заяви про стягнення аліментів, а відповідач звільнений як особа з інвалідністю II групи, тобто обидві сторони звільненні від сплати судового збору, відтак відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір за звернення до суду із даною позовною заявою слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial