Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Підстава позову (позиція позивача): Позивач звернулася до суду з позовом, в якому Позивач у справі [PERSON] з 13.10.2001р. знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . 13.03.2015р. відповідач побив [PERSON] спричинивши їй легкі тілесні ушкодження, і з цього часу сторони проживають окремо і не ведуть спільне господарство. По цьому факту було відкрито кримінальне провадження № 12015140310000308 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, яке розслідувалося СВ Сокальського відділення поліції Червоноградського ВП НП у Львівській області, закрите ухвалою Сокальського районного суду від 08.06.2015р. у зв`язку з відмовою [PERSON] від обвинувачення (копія ухвали та копія заяви [PERSON] від 13.03.2015р. про скоєння цього кримінального правопорушення додається) Вона не бажала, щоб у дітей батько був судимий, оскільки це могло негативно вплинути на їх подальшу долю. 16.04.2015р. рішенням Сокальського районного суду за позовом [PERSON] шлюб між ними було розірвано. Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу за рішенням суду, між сторонами неодноразово виникали спори щодо поділу набутого за час шлюбу майна, зокрема і щодо пасажирського автомобіль Mercedes-Benz Sprіnter 316 CDI 2002року, д.н.з. [NUMBER] білого кольору ( [NUMBER] ), про який йдеться у цій справі, та яким після припинення шлюбних відносин постійно користується відповідач, за що жодної компенсації позивачу не здійснює(копії рішень додаються). Цей автомобіль був придбаний ними в шлюбі згідно біржової угоди № 002236 від 31.12.2009р. та після цього був зареєстрований за Відповідачем- 1 - [PERSON] 12.01.2010р. в Центрі з надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, м. Червоноград, Сокальського та Радехівського районів ГУ МВСУ у Львівській області. Після припинення фактичних шлюбних відносин 13.03.2015р., за наведених вище обставин, згідно довідки - рахунку серії ВІА № 177411 від 17.03.2015р., виданої ПП «Узон», Відповідачем вказаний автомобіль був перереєстрований у цей самий день 17.03.2015р., у цьому ж Центрі, за його рідною сестрою [PERSON] , для того аби приховати його від його майбутнього поділу цього спільного майна подружжя, та якій було достеменно відомо, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідача, а відтак що без згоди [PERSON] він не може бути відчужений. Про те, що цей автомобіль був придбаний ними в шлюбі та був зареєстрований за [PERSON] , а 17.03.2015р., після побиття позивача, без згоди [PERSON] був перереєстрований за його сестрою [PERSON] , що підтверджується відповідями Центру з надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, м. Червоноград, Сокальського та Радехівського районів ГУ МВСУ у Львівській області від 03.11.2015р. та УДАІ ГУМВСУ у Львівській області від 03.11.2015р. (копії додаються), а також копіями свідоцтв про реєстрацію цього транспортного засобу за [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Сокальського районного суду від 23.04.2019р. у справі № 454/2786/17 за позовом [PERSON] , інтереси якої представляємо, до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажі автомобіля недійсним, вирішено: - визнати недійсним вказаний вище договір купівлі-продажу пасажирського автомобіля Mercedes-Benz Sprіnter 316 CDI 2002року, д.н.з. [NUMBER] білого кольору ([NUMBER]), укладеного між Відповідачами [PERSON] та [PERSON] на підставі довідки-рахунку № ВІА 177411від 17.03.2015р. - визнати вказаний вище автомобіль спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] - визнати за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальної частки у праві власності на цей автомобіль - залишити цей автомобіль у спільній сумісні власності подружжя [PERSON] та [PERSON] - повернути/витребувати цей автомобіль від [PERSON] . Постановою Львівського апеляційного суду від 03.12.2019р., яка залишена без змін постановою ВС КЦС від 10.06.2020р. за апеляційними скаргами відповідачів [PERSON] та [PERSON] , вказане рішення суду 1-ї інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] . Цим рішенням суд апеляційної інстанції, як і суд 1-ї інстанції визнав недійсним вказаний вище договір купівлі-продажу спірного пасажирського автомобіля; визнав цей автомобіль спільною сумісною власністю подружжя позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] та визнав за кожним з них по 1/2 ідеальної частки у праві власності на цей автомобіль. Окрім того, суд апеляційної інстанції зобов`язав відповідача [PERSON] протягом 1 місяця з дня набрання законної сили цим рішенням повернути отриманий за недійсним правочином спірний пасажирський автомобіль [PERSON] , а останнього зобов`язав в цей же термін повернути [PERSON] 124 600грн. На виконання цього рішення, Сокальським районним судом, серед іншого, 13.01.2020р. було видано виконавчий лист № 454/2786/17 про зобов`язання [PERSON] протягом 1 місяця з дня набрання законної сили цим рішенням повернути отриманий за недійсним правочином автомобіль Mercedes-Benz Sprіnter 316 CDI 2002року, д.н.з. [NUMBER] білого кольору ( [NUMBER] ) у власність [PERSON] , який (виконавчий лист) був пред`явлений до примусового виконання у Сокальський районний відділ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), де постановою державного виконавця від 20.01.2020р. було відкрито це виконавче провадження № [NUMBER]. В процесі здійснення виконавчого провадження, за невиконання рішення суду, державним виконавцем двічі накладався на [PERSON] штраф, що підтверджується Інформаційною довідкою по цьому ВП (витяг додається), однак в ході виконавчого провадження вона так і не виконала рішення суду. Постановою від 02.12.2020р. державний виконавець Квашинська З.Л. закінчила це виконавче провадження на підставі п. 11 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з неможливістю виконання і повернення виконавчого листа в суд та з урахуванням вимог ч.3 ст. 63 цього Закону, відповідно до якої у разі з невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Подання державного виконавця від 25.11.2020р. про внесення даних в ЄРДР у зв`язку з невиконанням рішення в цій частині було подано у Сокальський ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області 26.11.2020р. (копія додається), у зв`язку з чим у цьому відділу проводилась перевірка, за результатами якої було встановлено, що 07.12.2020р. по цьому факту в поліцію [PERSON] подав заяву в якій вказав, що претензій до [PERSON] , він не має, оскільки остання ще в червні 2020р. повернула йому автомобіль марки Mercedes-Benz Sprіnter 316 CDI 2002року, д.н.з. [NUMBER] (копія відповіді Сокальського ВП від 09.12.2020р. додається). Таким чином, з викладених вище обставин вбачається, що після припинення між позивачем та відповідачем шлюбних відносин, з 13.03.2015р. і по цей день, спірним автомобілем марки Mercedes-Benz Sprіnter 316 CDI 2002року, д.н.з. [NUMBER] , про який йдеться у цьому позові та стосовно якого за [PERSON] визнано 1/2 ідеальної частки у праві власності, як спільному майні подружжя, користується відповідач, навіть в той час коли, він якби був зареєстрований за [PERSON] , при цьому жодної компенсації за це [PERSON] не здійснює. Автомобіль є неподільним майном. Ним продовжує користуватись відповідач, який не надає мені будь-якої матеріальної компенсації за одноособове користування і часткою [PERSON] у цьому майні, не зважаючи на те, що рішенням апеляційного суду від 03.12.2019р. за [PERSON] визнано право на 1/2 ідеальну частину цього автомобіля, що і змушує її звернутися із цим позовом в суд. Потреби аргументувати право власності [PERSON] на половину цього автомобіля придбаного в шлюбі зважаючи на викладене вище рішення Львівського апеляційного суду від 03.12.2019р. стосовно цього автомобіля немає. Воно вже встановлене. Таким чином, хоч в порядку поділу майна суд визнав за [PERSON] право на 1/2 ідеальну частину цього автомобіля, вона не має можливості користуватися і розпоряджатися цією своєю часткою через небажання відповідача ділитися цим автомобілем. В цьому і так не має необхідності, позаяк [PERSON] зараз знаходиться за кордоном. У зв`язку з чим виникає необхідність стягнені грошової компенсації вартості частки [PERSON] у спільному майні в порядку виділу такої частки. Через встановлення права спільної часткової власності на це майно, право спільної сумісної власності на нього припинено. Згідно середня ринкова вартість такого автомобіля марки Mercedes-Benz Sprіnter 316 CDI 2002року. станом на 04.04.2022р. складає 11 000дол. США, що по курсу НБУ становить 321 750грн. (29,25грн. за 1 дол. США). Однак враховуючи той факт, що з 13.03.2015р. і по цей день названим автомобілем користується тільки відповідач, та люди яким він його передає без відома [PERSON] , за ці 7 років, внаслідок такого користування та амортизації ринкова вартість цього автомобіля суттєво знизилась, а тому [PERSON] має бути відшкодована її частка по цінах на березень 2015р. Станом на березень 2015р., середня ринкова вартість такого автомобіля складала 15 000дол. СЩА, а відтак вартість частки [PERSON] яка підлягає компенсації становить 7 500дол. США, що станом на 04.04.2022р. складає 219 375грн. Позиція відповідача: відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги та не заперечує проти виділу частки у спільному майні. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою судді Сокальського районного суду Львівської області від 06.04.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Відповідно до рішення Сокальського районного суду за позовом [PERSON] шлюб між ними було розірвано. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожнасторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України судрозглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77, ч.2 ст.78, ч.1 ст.95 ЦПК Українидоказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.6 ст.81, ч.1 ст.89 ЦПК Українидоказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.200 ЦПК Україниу разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову на підготовчому судовому засіданні. Вирішуючи позовні вимоги, судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України. Згіднозі статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності дост. 61 СК Україниоб`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного суду від 05 вересня 2018 року у справі № 709/494/16-ц, провадження № 61-19909св18 та у постанові Верховного суду від 20 травня 2019 року у справі справа № 360/303/17-ц, провадження № 61-410св18 зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті63, частиною першою статті 65 СК України. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першоюстатті 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Відповідно до речення другого пункту 23Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. Зст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3ст.372 ЦК Українимайно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 -статтею 60 СК Українивизначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першоїстатті 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно п.22 постанови Пленуму ВС України №11 від 21.12.2007 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при не досягненні згодивиходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина другастатті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Щодо розподілу судових витрат. За ч.1ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд приходить до висновку, що в частині стягнення судового збору та судових витрат з відповідача на користь позивача слід задоволити. Дата складання повного тексту рішення 01.01.2024 року.

Outcome: approved