Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 57115,34 грн заборгованості за договором позики від 17 грудня 2021 року, з яких: основний борг 54500 грн, три відсотки річних від простроченої суми 259,32 грн, інфляційні нарахування 2356,02 грн. Згідно договору відповідач зобов`язаний був повернути вказані кошти у наступному порядку: 10000 грн до 31 грудня 2021 року; 15000 грн до 30 січня 2022 року; 15000 грн до 28 лютого 2022 року; 14500 грн 31 березня 2022 року. З метою підтвердження факту укладення договору позики, підтвердження факту передання грошових коштів та порядку повернення суми позики 20 грудня 2021 року [PERSON] складено розписку. У зв`язку з неповерненням боргу просить стягнути заявлену заборгованість та інфляційні втрати в судовому порядку. В лютому 2023 року [PERSON] пред`явив зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору позики (розписки) від 20 грудня 2021 року про отримання в борг 54500 грн недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 грудня 2021 року та 20 грудня 2021 року будь-яких коштів у [PERSON] не позичав, а вона ці кошти йому не надавала. Розписка є фіктивною, складеною ними для приховування інших правовідносин, а саме ніби того, що вона сплатила за нього заборгованість із орендної плати за договором оренди приміщення магазину від 20 липня 2020 року, що був укладений між ним (як ФОП) та [PERSON] , який вкінці грудня 2021 року був розірваний з ініціативи останньої. [PERSON] нібито працювала в [PERSON] бухгалтером і до того ж, на його думку, вони є родичами, так як зареєстровані за однією адресою, і всі відносини з приводу сплати орендної плати протягом дії договору оренди він підтримував з [PERSON] . Під час оренди нежитлового приміщення магазину загальною площею 51,2 кв.м. по [ADDRESS] виникли проблемні питання зі сплати орендної плати. Так, в договорі оренди була вказана орендна плата в сумі 3000 грн, а в додатку, як з`ясувалось в подальшому, на що він спочатку не звернув увагу, - орендна плата окрім першого місяця 6500 грн, становила 7000 грн. Заявлена [PERSON] до стягнення нібито сума позики в 54500 грн це пред`явлена йому до сплати сума орендної плати та податку на прибуток, як умова [PERSON] для розірвання договору оренди приміщення. Саме [PERSON] запропонувала йому написати фіктивну розписку про отримання коштів, а вона мала вирішити із [PERSON] питання про розірвання договору оренди. Щоб розірвати орендні відносини він вимушено підписав цю розписку, однак самих коштів від [PERSON] не отримував. Фактично вона його обманула, нарахувала та виставила неіснуючий відповідно до договору оренди від 20 липня 2020 року борг зі сплати орендної плати. До того ж він впевнений, що [PERSON] не сплатила податкових зобов`язань із доходів від орендної плати. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2023 року зустрічний позов об`єднаний в одне провадження із первісним позовом із визначенням розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 04 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка по первинному позову та відповідачка по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак в позові та в письмових поясненнях просила справу розглянути без її участі. Підтримала свої позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування, а також подала до суду оригінал розписки від 20 грудня 2021 року. Заперечила проти задоволення зустрічних позовних вимог за безпідставністю. Відповідач по первинному позову та позивач по зустрічному позову [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити його позовні вимоги та відмовити в задоволенні первинних позовних вимог з підстав відсутності між сторонами правовідносин щодо позики грошових коштів. Заслухавши учасників процесу та показання свідка, суд прийшов до висновку про наступне. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка за первинним позовом [PERSON] стверджує, що 17 грудня 2021 року між нею та відповідачем по первинному позову [PERSON] було укладено договір позики. З метою виконання якого [PERSON] підписав розписку від 20 грудня 2021 року про отримання від [PERSON] грошових коштів в розмірі 54500 грн, які зобов`язувався повернути в повному обсязі шляхом сплати періодичних платежів у наступному порядку: 10000 грн до 31 грудня 2021 року; 15000 грн до 30 січня 2022 року; 15000 грн до 28 лютого 2022 року; 14500 грн 31 березня 2022 року (п. 2 розписки про отримання грошових коштів за договором позики). Однак позивачкою за первинним позовом суду не надано заявлений стороною договір від 17 грудня 2021 року позики, на виконання якого складена розписка від 20 грудня 2021 року. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Нормами\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до\~статті 1051 ЦК України\~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Частиною 2\~статті 1047 ЦК України\~встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідач по первинному позову заперечує факт укладення договору позики 17 грудня 2021 року та отримання 20 грудня 2021 року від [PERSON] грошових коштів. Позивачем по зустрічному позову на підтвердження фіктивності договору позики (розписки) подано укладений строком до 01 червня 2023 року ним, як фізичною особою підприємцем (орендар) та [PERSON] (орендодавець), договір оренди приміщення магазину загальною площею 51,2 кв.м. по [ADDRESS] . В п. 3.1 сторонами визначена орендна плата за орендовану частину приміщення в розмірі 3000 грн за місяць, що відповідає на дату заключення договору курсу продажу 27,90 грн доларам США. У відповідності до акту приймання-передачі від 20 липня 2020 року, зокрема, при підписанні даного акту орендарем було передано грошові кошти орендодавцю в розмірі 13500 грн, де 6500 грн це плата за перший місяць оренди та 7000 грн за останній місяць оренди. Стороною позивача по зустрічному позову додано скріншоти переписки між сторонами у соціальних мережах із приводу сплати орендної плати та комунальних послуг за орендоване приміщення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що вкінці грудня 2021 року разом із [PERSON] їздив в Хмельницький, так як останній хотів завершити орендні відносини із орендодавцем. У сторін були непорозуміння відносно заборгованості по орендній платі. Підтвердив, що після перемовин сторони все ж розірвали орендні ввідносини, на доказ чого орендоване приміщення було звільнене орендарем та прийняте орендодавцем. Свідок [PERSON] відмовилась надавати показання по справі із посиланням на ст. 63 Конституції України, на стан здоров`я та оскільки будь-яких відомостей, що стосуються даної справи, повідомити не може, про що направила суду нотаріально посвідчену заяву. Частиною 1\~ст. 215 ЦК України\~встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу. Зокрема, ч.ч.3 та 5\~ст. 203 ЦК України\~передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~статті 1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). З аналізу статей\~545,\~1046,\~1047 ЦК України\~вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов`язання за договором позики. Згідно з ч. 1\~ст. 95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. В правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Згідно з вимогами\~статей 202-204 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 2 статті\~16, частиною 1 статті\~215 ЦК України\~визначено, що одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6\~статті 203 ЦК, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, невідповідністю волевиявлення внутрішній волі його учасника, не спрямованістю на реальне настання правових наслідків. Відповідно до\~статті 1051 ЦК\~позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст.203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст.215 ЦК України. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Для визнання правочину фіктивним повинно бути встановлено наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на ухилення боржника від виконання в майбутньому судових рішень про стягнення з нього грошових коштів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивач по первісному договору просить стягнути 57115,34 грн заборгованості за договором позики від 17 грудня 2021 року, з яких: основний борг 54500 грн, три відсотки річних від простроченої суми 259,32 грн, інфляційні нарахування 2356,02 грн. Заявлена боргова розписка від 20 грудня 2021 року про отримання позики в розмірі 54500 грн є документом на підтвердження факту укладеного договору позики 17 грудня 2021 року, який суду стороною не наданий. Заявлений стороною позивачки по первинному позову договір позики укладений перед розірванням орендних правовідносин між [PERSON] та [PERSON] , з приводу яких [PERSON] вела переписку із [PERSON] . Отже він був укладений з метою врегулювання питань проплати орендної плати, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення. Таким чином, при укладенні оспорюваного договору воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, сторони не бажали реального настання правових наслідків, обумовлених договором позики, їх дії щодо складання розписки вчинені з метою дострокового розірвання договору оренди шляхом приховання спору відносно розміру орендної плати та заборгованості по ній, що свідчить про обґрунтованість зустрічних позовних вимог. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи і вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первинного позову та про задоволення зустрічного позову.

Outcome: dismissed