Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] у сторін по справі народився син [PERSON] . 01.08.2015 позивач з відповідачем зареєстрували шлюб. Рішенням суду від 14.12.2017 шлюб між сторонами було розірвано. На даний час неповнолітній син сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати свою дитину, матеріальну допомогу на утримання дитини хоч і надає, проте не регулярно. Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, є фізично здоровою людиною, офіційно працевлаштований та отримує високу заробітну плату, на утриманні інших непрацездатних осіб не має.\~ Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Посилаючись на наведені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача на утримання сина аліменти у твердій грошовій сумі, в розмірі 15000,00 грн, до досягнення дитиною повноліття. На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідач про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, судом повідомлявся належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк не подав суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, проте, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі, разом з цим не погодився з мотивами стягнення аліментів, викладеними позивачем у позові та не погоджується компенсувати позивачеві витрати на правову допомогу, які позивач визначила у розмір 15000,00 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, що [INFO] народився [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.03.2010, батьком дитини записаний відповідач, а позивач матір`ю (а.с. 28). Малолітній [PERSON] мешкає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, виїхав з території України та проживає у США разом з матір`ю, що підтверджується документами, наданим позивачем. (а.с. 30-39) Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Статтею 141 СК України, передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною 3 ст. 181, ст. 182 СК України за рішенням суду грошові кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу його матері, батька та (або) у твердій грошовій сумі, розмір яких визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, сина, дочки, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). В пункті 17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст. 27 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінивши надані по справі докази, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів ухилення відповідача від, передбачених сімейним законодавством батьківських обов`язків з утримання дитини матеріали справи не містять. Разом з цим, зважаючи на обставини справи, що склалися, а саме: наявність в державі запровадженого режиму воєнного стану, що зумовило виїзд спільної дитини сторін разом з матір`ю за кордон та покладення на мати обов`язків з утримання, догляду та піклування за дитиною, враховуючи відсутність домовленості між батьками, щодо способу утримання дитини, а також покладення обов`язку зі сплати аліментів на утримання дитини на того з батьків, хто проживає окремо від дитини, вимоги про стягнення аліментів суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також враховуючи визнання позову відповідачем в цій частині суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини, у розмірі 15000,00 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Щодо стягнення з відповідача витрат га правову допомогу у розмірі 15000,00 грн, суд погоджується з доводами відповідача в цій частині про відсутність у матеріалах справи жодних доказів на підтвердження даних обставин (рахунок-фактура чи платіжне доручення на вказану суму, договору про надання правової допомоги, детального опису робіт, наданих послуг, актів виконаних робіт на вказану суму тощо), а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень статті 141 ЦПК України, позивач звільнена від сплати судового збору при звернені з даним позовом до суду, тому, з урахування визнання позову\~ відповідачем до початку розгляду справи по суті з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 536,80 грн. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць згідно із положеннями статті 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved