Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

22 лютого 2022 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява, у якій позивач просить встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з 1 квітня 2014 року до 1 вересня 2018 року, визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 16 листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Семенюк Т.В. і зареєстровані в реєстрі за №№1538, 1541 та договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені 14 липня 2018 року [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А. і зареєстровані в реєстрі за №№3062, 3064, а також стягнути з [PERSON] на її користь 252124, 50 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що позивач - [PERSON] , у період з 01 квітня 2014 року до 01 вересня 2018 року, не перебувала у зареєстрованому шлюбі з жодним чоловіком, але проживала однією сім`єю з відповідачем - [PERSON] . У вказаний період між позивачем та відповідачем склалися усталені відносини, які притаманні подружжю: у цей період позивач та [PERSON] спільно проживали за місцем її проживання в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет і несли спільні витрати, спільно проводили час на дозвіллі, спільно подорожували та спільно харчувалися як вдома, так і в закладах громадського харчування, як разом, так і кожен окремо купували різноманітне майно, яким надалі спільно користувалися, мали спільних друзів. У серпні 2018 року позивач і [PERSON] серйозно обмірковували над зачаттям і народженням спільної дитини, однак [PERSON] вирішив не обтяжувати себе «тягарем» у виді дитини і у підсумку 01 вересня 2018 року категорично відмовився від реалізації свого права на батьківство, що спонукало позивача до розірвання з [PERSON] фактичних сімейних стосунків і до припинення з ним спільного проживання. У грудні 2021 року до позивача звернувся [PERSON] (батько її подруги [PERSON] , яка померла [INFO] ), із питанням, чи відомо їй про домовленість [PERSON] і [PERSON] , згідно з якою у 2017 і 2018 роках [PERSON] повинен був придбати і придбав у [PERSON] певні чотири земельні ділянки, начебто за кошти та в інтересах [PERSON] і таким чином стати начебто номінальним власником цих земельних ділянок, а згодом, на першу ж вимогу [PERSON] , [PERSON] повинен був передати безоплатно ці земельні ділянки їх начебто фактичному власнику [PERSON] [PERSON] також повідомив, що начебто виключно за його кошти [PERSON] придбав у [PERSON] такі земельні ділянки з кадастровими номерами: 3221882400:20:280:0001 площею 1,3620 га, за ціною 153089,00 грн.; 3221882400:20:280:0002 площею 1,3650 га, за ціною 153426,00 грн.; 3221882400:20:280:0003 площею 1,3667 га, за ціною 99467,00 грн.; 3221882400:20:280:0161 площею 1,0584 га, за ціною 98267,00 грн., які розташовані на території Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Позивач зазначає, що вказані договори були укладені [PERSON] у період її з ним проживання однією сім`єю без шлюбу і за їхні спільні кошти, набуті за час спільного проживання. Водночас ці договори були укладені [PERSON] без відома позивача і, відповідно, без її згоди. Вважає, що [PERSON] розпорядився коштами, які належали їм на праві спільної сумісної власності, без будь-якої її згоди, а також всупереч її інтересам, а тому, на її думку, вказані договори мають бути визнані недійсними, і з [PERSON] на її користь мають бути стягнуті кошти у сумі 252124,50 грн., що є одною другою частиною (половиною) загальної суми коштів, сплачених [PERSON] [PERSON] за усі вказані земельні ділянки. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 лютого 2022 року для розгляду зазначеного позову визначено суддю Лукач О.П. Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня отримання ухвали, з підстав, зазначених у вказаному судовому рішенні. У зв`язку із введенням 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із проведенням бойових дій на території Вишгородського району Київської області та з урахуванням наказу Голови Вишгородського районного суду Київської області Котлярової І.Ю. № 5а від 2 березня 2022 року «Про визначення особливостей роботи Вишгородського районного суду Київської області в умовах воєнного стану», а також враховуючи наказ виконуючого обов`язки Голови суду від 4 квітня 2022 року № 8-а «Про скасування наказу №5а від 2 березня 2022 року «Про визначення особливостей роботи Вишгородського районного суду Київської області в умовах воєнного часу», копію ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 23 лютого 2022 року позивачу надіслано 18 квітня 2022 року. 24 травня 2022 року до суду від позивача надійшла заява від 20 травня 2022 року про усунення недоліків, до якої долучено позовну заяву у новій редакції, без зміни складу учасників провадження та позовних вимог про встановлення факту, визнання недійними договорів та стягнення коштів і їх обґрунтування. При цьому до позовної заяви у новій редакції долучено окремо клопотання про витребування доказів. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 червня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання об 11:00 16 серпня 2022 року. На стадії підготовчого провадження у судових засіданнях брала участь представник позивача адвокат Українцева К.Л. Відповідачі та треті особи у судові засідання на стадії підготовчого провадження не з`являлися, про день, час та місце яких повідомлялися у порядку, встановленому ЦПК України. При цьому відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про розгляд справи, причини неявки до суду на стадії підготовчого провадження не повідомив, правом подати відзив на позовну заяву, яку отримав 02 липня 2022 року, не скористався, при цьому уповноважив адвоката Кобижчу О.І. представляти його інтереси в суді, проте він також не брав участь на стадії підготовчого провадження. Як убачається із матеріалів справи судова кореспонденція, надіслана відповідачу [PERSON] та третій особі приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Василенку О.А. на стадії підготовчого провадження, повернулася до суду без вручення адресатам з причин «за закінченням терміну зберігання». Водночас вказаним особам, на зазначені у позовній заяві їх електронні адреси, було доставлено судові повістки про виклик до суду і відповідача [PERSON] було повідомлено про її виклик у порядку, встановленому частиною одинадцятою статті 128 ЦПК України. Від приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Т.Семенюк надійшли листи про розгляд справи у її відсутності. У підготовчому засіданні за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 5 квітня 2023 року витребувано у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Семенюк Тетяни Василівни належним чином засвідчені копії посвідчених нею договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які було укладено 16 листопада 2017 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), зареєстровані в реєстрі за №1538 та №1541, а також витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Василенко Олега Анатолійовича належним чином засвідчені копії посвідчених ним договорів купівлі-продажу земельних ділянок, які було укладено 14 липня 2018 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), зареєстровані в реєстрі за №3062 та №3064. Також, у підготовчому засіданні задоволено клопотання представника позивача про допит позивача у якості свідка, при цьому вирішення клопотання про допит інших свідків, в тому числі, відповідача [PERSON] у якості свідка відкладено у зв`язку з необхідністю погодження представнику з позивачем, яких саме свідків необхідно допитати, та у зв`язку з необхідністю отримання від відповідача та/або його представника згоди, як те передбачено статтями 92, 234 ЦПК України. 6 червня 2023 року до суду від приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Семенюк Т.В. надійшли докази, витребувані ухвалою суду від 5 квітня 2023 року. 17 серпня 2023 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про доручення доказів. У судовому засіданні 17 серпня 2023 року представник позивача повідомила, та надала про це відповідь на її адвокатський запит, про припинення нотаріальної діяльності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. та про те, що документи його діловодства та архів передані на відповідальне зберігання до Київського державного нотаріального архіву, при цьому не заявляла клопотання про витребування доказів за їх місцем знаходженням. За клопотанням представника позивача у судовому засіданні долучено до матеріалі справи докази, а саме нотаріально посвідчені заяви свідків [PERSON] та [PERSON] від 16 серпня 2023 року. Ухвалою суду від 17 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 14:00 30 жовтня 2023 року, про що повідомлено учасників провадження. Наступного дня, тобто 18 серпня 2023 року, головуючому судді передано клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Кобижчі О.І. про відкладення розгляду справи, заяву про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву та сам відзив, до якого також долучено заяву про продовження строку для подання відзиву, які адвокатом було надіслано на електронну пошту суду 17 серпня 2023 року о 15:57, 16:01, 16:20, при тому, що судове засідання, було призначено на 17 серпня 2023 року на 16:00. У судове засідання учасники провадження не з`явилися, при цьому на електронну адресу суду 30 жовтня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку із її зайнятістю у слідчих діях, а від представника відповідача [PERSON] адвоката Кобижчі О.І. заява про визнання нотаріально посвідчених заяв [PERSON] та [PERSON] недостовірними та недопустимими доказами. Враховуючи, що у матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача адвоката Кобижчі О.І. від 17 серпня 2023 року про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, яке не було вирішено судом, розгляд справи було відкладено на 14:00 19 грудня 2023 року та постановлено ухвалу суду про проведення призначеного судового засідання за участі представника відповідача адвоката Кобижчі О.І. в режимі відеоконференції. Про наступну дату судового засідання було повідомлено усіх учасників провадження. 02 листопада 2023 року на електронну адресу суду від адвоката Кобижчі О.І. надійшли клопотання про виклик свідків та заява про дистанційне ознайомлення із матеріалами справи. 06 листопада 2023 року на електронну адресу суду від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення, з додатками. У судове засідання, призначеному на 19 грудня 2023 року, з`явилася представника позивача адвокат Українцева К.Л., а також, у режимі відеоконференції брав участь представника відповідача [PERSON] адвокат Кобижча О.І. Інші учасники провадження до суду не з`явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, зокрема відповідачу [PERSON] та третій особі приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. судові повістки доставлено на їх електронні адреси. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності учасників провадження, які не з`явилися до суду, суд враховує відсутність заперечень у присутніх у судовому засіданні учасників провадження, а також вжиті судом заходи для забезпечення явки до суду відповідача [PERSON] та третьої особи приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. а також, наявність заяв від третьої особи приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Семенюк Т.В. про розгляд справи у її відсутності. У судовому засіданні, за результатом розгляду заяви представника відповідача адвоката Кобижчі О.І. про продовження йому пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача-1 адвоката Кобижчі Олександра Івановича про продовження пропущеного процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, а відзив на позовну заяву залишено без розгляду. Також у судовому засіданні ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Кобижчі О.І. про виклик свідків, враховуючи стадію судового провадження та відсутність клопотання про поважність причин пропуску звернення до суду з таким клопотанням, при цьому звернуто увагу адвоката про порушений порядок подання клопотання до суду на електронну адресу суду, а не через електронний кабінет або у паперовому вигляді, враховуючи положення статей 14, 43, 183 ЦПК України. Крім цього, з урахуванням положень пункту 3 частини першої статті 43, частини першої статті 174, статей 182-183 ЦПК України, якими надано відповідачу право надати пояснення, суд, після надання для ознайомлення представнику позивача та за відсутності у неї заперечень, прийняв та долучив до матеріалів справи письмові пояснення відповідача у справі [PERSON] . Так, під час надання часу представнику позивача для ознайомлення із письмовими поясненнями представник відповідача адвокат Кобижча О.І. припинив свою участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. З урахуванням думки представника позивача, положення частини шостої статті 223 ЦПК України, а також попередження, яке міститься в ухвалі суду від 30 жовтня 2023 року, що відповідно до частини п`ятої статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, розгляд справи було продовжено у відсутності представника відповідача адвоката Кобижчі О.І. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просила позов задовольнити. Як убачається із письмових пояснень відповідача, [PERSON] заперечує проти задоволення позову та щодо обставин, викладених позивачем. Заслухавши представника позивача, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Позивач [PERSON] , звертаючись до суду з вимогою про встановлення факту її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з 1 квітня 2014 року до 1 вересня 2018 року, визнання недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені [PERSON] з [PERSON] 16 листопада 2017 року і 14 липня 2018 року, а також стягнення з [PERSON] на її користь половину вартості витрачених останнім на придбання земельних ділянок їх спільних коштів, без її згоди та в порушення її інтересів, на підтвердження позовних вимог\~надала фотографію із зображення двох осіб та нотаріально посвідчені заяви [PERSON] , яка є бабусею позивача, та [PERSON] , які, як вони зазначили, були свідками стосунків між [PERSON] та [PERSON] . Так, як убачається із матеріалів справи, позивач та відповідач зареєстровані за різними адресами, позивач за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 16 листопада 2017 року відповідач [PERSON] за Договором купівлі-продажу земельної ділянки придбав у [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , земельну ділянку з кадастровим номером 3221882400:20:280:0003 площею 1,3667 га, яка розташована на території Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, за ціною 99467,00 грн. (а.с. 217). Вказаний договір посвідчено 16 листопада 2017 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Семенюк Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №1538. Також, судом встановлено, що під час укладання цього Договору у присутності нотаріуса та продавця, [PERSON] складено заяву, якою підтвердив, що в зареєстрованому шлюбі та в фактичних шлюбних відносинах не перебуває, грошова сума, яка витрачається на придбану ним земельної ділянки, не є спільною сумісною власністю. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права ц власності на грошову суму (чи її частину), що витрачається за договором купівлі-продажу, в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні (а.с. 218). Крім цього 16 листопада 2017 року відповідач [PERSON] за Договором купівлі-продажу земельної ділянки придбав у [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , земельну ділянку з кадастровим номером 3221882400:20:280:0161 площею 1,0584 га, яка розташована на території Демидівської сільської ради Вишгородського району Київської області, за ціною 98267,00 грн. (а.с. 219). Вказаний договір посвідчено 16 листопада 2017 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Семенюк Т.В. та зареєстровано в реєстрі за №1541. Також, укладаючи цей Договір купівлі-продажу земельної ділянки, [PERSON] склав заяву, якою підтвердив, що в зареєстрованому шлюбі та в фактичних шлюбних відносинах не перебуває, грошова сума, яка витрачається на придбану ним земельної ділянки, не є спільною сумісною власністю. Особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права ц власності на грошову суму (чи її частину), що витрачається за договором купівлі-продажу, в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні (а.с. 220). Як передбачено статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. На підставі статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок про те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування (в інтересах сім`ї), участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 383/49/19, від 05 квітня 2022 року у справі № 495/8219/18, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 17 січня 2023 року у справі №293/2211/20. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Відповідно до роз`яснень, даних у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивач обґрунтовував тим, що у період з 01 квітня 2014 року до 01 вересня 2018 року, не перебувала у зареєстрованому шлюбі з жодним чоловіком, але проживала однією сім`єю з відповідачем - [PERSON] . У вказаний період між позивачем та відповідачем склалися усталені відносини, які притаманні подружжю: у цей період позивач та [PERSON] спільно проживали за місцем її проживання в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет і несли спільні витрати, спільно проводили час на дозвіллі, спільно подорожували та спільно харчувалися як вдома, так і в закладах громадського харчування, як разом, так і кожен окремо купували різноманітне майно, яким надалі спільно користувалися, мали спільних друзів. У той же час, позивачем суду не надано та матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів підтверджуючих ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини під час судового розгляду справи не встановлено. Долучена до позовної заяви одна фотографія позивача з відповідачем, не підтверджує факт їх спільного проживання у період з 01 квітня 2014 року до 01 вересня 2018 року, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету, придбання майна в інтересах сім`ї, здійснення спільних покупок, а також наявності взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Тим більше не можливо встановити період, за який дана фотографія була зроблена та які події і стосунки зображених на них засвідчені. Жодної фотографії із зображенням позивача та відповідача в побуті, в домашній обстановці, в колі сім`ї, тощо, суду не надано. Разом з тим, письмові нотаріально посвідчені заяви свідків, які надано позивачем до справи (т.2 а.с. 4,5), суд не приймає як належний доказ, оскільки вони не відповідають вимогам ЦПК України, а для надання особистих пояснень під присягою суду, вказані свідки не заявлялися представником позивача на стадії підготовчого засідання. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц (провадження № 61-11275св19) зазначено: «Окрім того, в основу висновків суду були покладені показання свідків, надані свідками суду у нотаріальній конторі та були посвідчені нотаріусом. Такого порядку надання показань свідків цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено. Зокрема, статті 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи». Підсумовуючи викладене вище, суд вважає, що жодних належних доказів, які б свідчили про наявність спільного бюджету, спільних витрат, придбання спільного майна, наявність прав та обов`язків, притаманних подружжю, матеріали справи не містять, а наявність разового спільного фото, сама по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між [PERSON] до [PERSON] у період з 01 квітня 2014 року до 01 вересня 2018 року, склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю, а тому позовна вимога про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу не підлягає задоволенню. За таких обставин, за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави для застосування положень, передбачених статтею 74 СК України. Відтак, порушених прав позивача в цій справі, які б підлягали захистові, судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

Outcome: dismissed