Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-21 00:00:00

У червні 2023 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованості за споживчий кредит № 3667321 у розмірі 35 030,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28.09.2021 [PERSON] уклав із ТОВ «МІЛОАН» кредитний договір № 3667321, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 5000,00 грн. 28.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 28-12/2021-72, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі і за договором про споживчий кредит №3667321 від 28.09.2021, що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . В подальшому, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023, у тому числі і за договором про споживчий кредит №3667321 від 28.09.2021, що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом грошової вимоги до Відповідача. Однак, відповідач належним чином умов кредитного договору не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 06.06.2023 становить 35 030,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5000 грн.; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 30030,00 грн. Оскільки відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором, позивач просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» вищевказану заборгованість, а також судові витрати, які складаються з 2684,00 грн - судовий збір та 9000 грн витрат на правничу допомогу. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.06.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Сповіщався про розгляд справи та можливість надання відзиву на позовну заяву належним чином за адресою місця реєстрації, проте повідомлення не було вручено та повернулось до суду за закінченням терміну зберігання. У постановах від 14.08.2020 від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено, що 28.09.2021 [PERSON] уклав із ТОВ «МІЛОАН» кредитний договір №3667321, відповідно до п. 1.2 якого відповідач отримав кредит в розмірі 5000 грн., строком на 20 днів з 28.09.2021. Відповідно до п. 1.4. договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користуванням кредитом (дата платежу): 18.10.2021. Відповідно до п. 1.5.2. договору комісія з надання кредиту: 150,00 грн, яка нараховується за ставкою 3,00 відсотків від суми кредиту одноразово. Пунктом 1.5.2. договору визначено проценти за користування кредитом: 380.00 грн., які нараховуються за ставкою 0.38 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Пунктом 1.6. договору визначено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 1.7. договору визначено, що тип процентної ставки за договором: фіксована. Відповідно до графіку платежів визначено, що погашення кредиту здійснюється платежем в розмірі 5530,00 грн., де 5000,00 грн сума кредиту, 380,00 грн. проценти за користуванням кредитом, 150,00 грн. комісія за надання кредиту. 28.12.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 28-12/2021-72, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, у тому числі і за договором про споживчий кредит № 3667321 від 28.09.2021, що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , що підтверджується витягом з Реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги № №28-12/2021-72 від 28.12.2021, в реєстрі договорів, права вимоги за якими відступаються, під № 2998 значиться боржник [PERSON] , кредитний договір № 3667321. У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023, у тому числі і за договором про споживчий кредит №3667321 від 28.09.2021, що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , що підтверджується витягом з Реєстру боржників до договору про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, в реєстрі договорів, права вимоги за якими відступаються, під № 37147 значиться боржник [PERSON] , кредитний договір № 3667321. Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованості за кредитним договором № 3667321, укладеним між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] , відповідач свої зобов`язання, передбачені договором, щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків, не виконав, внаслідок чого, станом на 10.01.2023 загальна заборгованість по кредитному договору №3667321 становить 35030,00 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту - 5000,00 грн.; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги (10.01.2023) 15 530,00 грн.; заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 14500,00 грн. Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, а також сплати процентів, належних йому, якщо інше не передбачено договором. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Враховуючи, що отримані та використані відповідачем кредитні кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, розрахунок заборгованості відповідачем не спростований, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 5000,00 грн за тілом кредиту та заборгованість за відсотками в розмірі 15530,00 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення нарахованих відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 14 500,00 грн, суд зазначає наступне. Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, складеного ТОВ «Вердикт Капітал», нараховані відсотки за користування грошовими коштами за період з 28.12.2021 по 23.02.2022 . Разом з цим, строк дії позики у договорі встановлений сторонами на 20 днів до 18.10.2021 включно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України». Враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за користуванням кредитними коштами за межами строку кредитування, у задоволенні вимог позивача в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом за період з 28.12.2021 по 23.02.2022, слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що в задоволені цієї вимоги слід відмовити зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з доведеності понесення стороною таких витрат і з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 по справі № 826/1216/16, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До позовної заяви ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» долучено договір про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023, заявку на надання юридичної допомоги № 60 від 01.05.2023, витяг з Акту №2 про надання юридичної допомоги від 16.06.2021, згідно яких сума оплати за надані адвокатські послуги становить 9000 гривень та була понесена позивачем. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial