Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

01 серпня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що в 31.08.1991 року між сторонами укладено шлюб, який був розірваний 14.08.2012 року. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом. [INFO] у них народилась донька [PERSON] . До війни сторони разом з донькою проживали в м. Каховка, Херсонської області, після окупації міста, вони виїхали в м. Українку Обухівського району Київської області. Відповідачка проживала деякий час з позивачем та донькою, однак потім виїхала до м. Каховка. На даний час позивач разом з донькою проживають в м. Українка, де він має постійне місце роботи, дитина повністю знаходиться на його утриманні. Оскільки мати дитини, відповідачка по справі, не позбавлена можливості спілкування та участі у вихованні дитини, проте висловлює бажання забрати дитинуна проживання до окупованої території, а тому позивач вимушений звернути до суду із відповідним позовом. 21 серпня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 16 листопада 2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Позивача в поданій суду заяві просив розглядати справу у його відсутність, та задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоч про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направила. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14 серпня 2012 року шлюб між сторонами розірвано, вказане підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. [INFO] у сторін народилась донька, [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про народження. Позивач та його донька, [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про взяття на облік. Відповідно довідки від 25.07.2023 року №97 виданої директором Академічного ліцею №1 Української міської ради Обухівського району Київської області вбачається, що [PERSON] , навчається в 3 класі даного ліцею. Висновком органу опіки та піклування Української міської ради №390 від 28.11.2023 року рекомендовано визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком - громадянином [PERSON] . Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Суд вважає, що в інтересах дитини необхідно визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом з батьком. Відповідно до ст. 141 ч.1 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно чи перебувають вони у шлюбі між собою. З урахуванням п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № N 16 від 12.06.98р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 3 від 15.05.2006р.), у частині, яка не суперечить Сімейному Кодексу України при вирішенні таких спорів суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Outcome: approved