Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 21 серпня 2004 року між [PERSON] \~та відповідачем\~ [PERSON] був\~укладений шлюб,\~про що\~в книзі\~реєстрації актів\~про шлюб\~зроблений запис № 310. Від сумісного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що їх сім`я розпалася в грудні 2019 року. В березні 2020 року позивачка звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу та між нею і відповідачем виник спір стосовно розподілу сумісного майна, а саме автомобілю HYUNDAI ELANTRA, державний номер [NUMBER] , який до січня 2020 року був зареєстрований у ДАІ м. Кривого Рогу на ім`я [PERSON] . За час перебування в шлюбі з відповідачем, а саме в 2013 році, за спільні сумісні кошти придбали автомобіль марки HYUNDAI\~ELANTRAсірого кольору, 2013 року випуску, двигун [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , зареєстрований у ДАІ м. Кривого Рогу на ім`я відповідача [PERSON] . Вартість автомобілю складає 250000 грн. В січні 2020 року позивачці стало відомо, що відповідач без її згоди перереєстрував автомобіль на нового власника, а саме свого батька [PERSON] . Відповідач добровільно не бажає сплатити 1/2\~частку вартості автомобіля, тому позивач\~вимушена звертатися\~до суду\~з даним\~позовом,\~яким просить\~визнати нерухоме\~майно,\~а саме HYUNDAI ELANTRA сірого кольору, 2013 року випуску, двигун [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю\~подружжя [PERSON] \~та [PERSON] ,\~визнати,\~що частки\~є рівними,\~тобто кожному\~належить -\~1/2\~частка,\~а також\~стягнути з\~ [PERSON] \~грошову компенсацію\~вартості 1/2\~ частини автомобіля\~у розмірі\~125000\~ грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] суду пояснив, що вони з позивачкою перебували у шлюбі та в 2013 році купили автомобіль HYUNDAI\~ELANTRA,\~2013\~року випуску.\~Даний автомобіль\~продали перебуваючи\~у шлюбі\~його батькам\~30.01.2020\~за 168000\~грн.,\~що підтверджується\~договором купівлі-продажу\~у присутності\~позивачки.\~Оцінка автомобіля\~була проведена\~у МРЕО.\~Кошти за\~автомобіль були\~передані позивачці,\~потім кошти\~поділили порівно,\~оскільки у нього були борги, а [PERSON] кошти були потрібні для бізнесу, з даних причин і був проданий автомобіль. На день продажу проживали разом та про намір позивачки розлучитися дізнався лише в кінці березня чи на початку квітня. З проведеною експертизою не згодний, сума значно завищена. У зв`язку з чим просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволені позову, зважаючи на пояснення відповідача та свідка [PERSON] , оскільки при продажі автомобіля позивачка була присутня та отримала половину коштів. Розписку не писала, так як на той момент сторони проживали разом та про намір позивачки про розлучення відповідачу було невідомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Дізнавшись, що син з дружиною продають автомобіль на який вони брали кошти в борг у них та у друзів, вирішили з чоловіком його купить, так як у них були збереження та чоловік вийшов на пенсію і отримав компенсацію. Позивачка знала про продаж автомобіля та була в ДАІ під час переоформлення автомобіля. Гроші за автомобіль у розмірі 168\~000 грн. передала [PERSON] особисто в руки в ДАІ, розписку не писала так як довіряла їй. На той час вони ще перебували у шлюбі, а через 3 місяці позивачка подала на розлучення і стала вимагати гроші за автомобіль. Коли саме припинилися їх шлюбні відносини їй не відомо. Оцінку автомобіля проводили перед продажем 30.01.2020 року у МРЕО при перереєстрації на сайті Мінеконом розвитку, яку і вказали в договорі. Свідок [PERSON] , яка була допитана у судовому засіданні пояснила, що працювала бухгалтером на підприємстві «Кривабасмонтаж», де [PERSON] була в.о. директора, яке належало її батькам. Відповідач неодноразово приходив до [PERSON] і у них були сварки. Позивачка говорила їй, що хоче розлучитися з ним. 30.01.2020 року [PERSON] не було на роботі, перед тим вона говорила, що буде іти на день народження, до кого, куди і з ким їй не відомо. 31.01.2020 року [PERSON] була на роботі і показувала їй фотографії із дня народження. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є подругою [PERSON] , [INFO] і в цей день в 2020 розі позивачка була у неї на дні народженні приблизно з 10 год. ранку до 20.00 год. вечора. Вони багато років святкують разом її день народження починають з ранку до вечора. [PERSON] розповідала, що збирається розлучитися. Про автомобіль їй нічого не відомо. Святкували дома, окрім позивачки були присутні ще подруги та її чоловік з дитиною. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з письмових матеріалів справи встановлено, що 21 серпня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстрований шлюб, актовий запис №310 (а.с. 8). Під час перебування у шлюбі сторони по справі придбали автомобіль HYUNDAI ELANTRA сірого кольору, 2013 року випуску, двигун [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , який зареєстрували на [PERSON] (а.с. 34). Згідно ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, то частки кожного з них є рівними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69, 72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя,\~наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК (п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Матеріалами справи не підтверджено факту укладання шлюбного договору, або факту існування домовленості між сторонами про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. За змістом ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Вказане свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. Враховуючи викладене, а саме те, що спірне майно було придбане сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, суд доходить до висновку, що воно є спільною сумісною власністю подружжя, тобто сторін по справі, і їх частки у власності є рівними, що складається по 1/2 частки транспортного засобу, виходячи з чого позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення шляхом визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін. Щодо вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості за 1/2 частку автомобіля марки HYUNDAI ELANTRA сірого кольору, 2013 року випуску, двигун [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] у розмірі 125\~000,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно положеннь ч. 2, 4,5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 Верховний Суд, з метою дотримання балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України про обов`язковість надання одним із подружжя згоди на отримання компенсації вартості частки у праві спільної сумісної власності на майно, та обов`язковість внесення іншим із подружжя на депозитний рахунок суду відповідної суми у справах, у яких позивач заявляє про стягнення з відповідача компенсації за належну позивачеві у праві спільної сумісної власності частку. Сформульовано нову правову позицію, за обставинами тієї справи, коли один із подружжя, який подав позов про поділ спільного майна, погодився на присудження на його користь грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на нерухомість, тоді як інший із подружжя (відповідач) на сплату компенсації не погодився, і гроші на депозитний рахунок суду не вніс. Частина п`ята статті 71 СК України не встановлює вимогу про обов`язкове внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно й отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Подібні за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Враховуючи те, що позивачка бажає припинення свого права на частку у спільній сумісній власності на транспортний засіб шляхом стягнення 1/2 частки грошової компенсації з відповідача, й того, що залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить відповідача його частки у праві на це спільне майно, натомість порушить баланс інтересів позивачки як співвласника, суд вважає, що остання має право на одержання від відповідача матеріальної компенсації вартості своєї частки. Так, у своїх позовних вимогах позивачка просить визнати спірне майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя, призначивши їй грошову компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля у розмірі 125\~000,00 грн.. Відповідач заперечує щодо компенсації частини автомобіля, яка складає 125\~000,00 грн., вважає її завищеною, оскільки автомобіль був проданий в присутності позивача за 168\~000, 00 грн. та дані кошти поділено між сторонами пополам. Так, 30.01.2020 року автомобіль HYUNDAI ELANTRA сірого кольору, 2013 року випуску, двигун [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] , був проданий [PERSON] (продавець) - [PERSON] (покупець), що підтверджується договором купівлі-продажу №1248/2020/1907056 транспортного засобу та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 27, 149). Згідно п.3 .1 договору купівлі-продажу №1248/2020/1907056 транспортного засобу від 30.01.2023 року за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає сто шістдесят вісім тисяч триста дев`яносто дев`ять гривень. При цьому, суд не може взяти в основу доказів посилання відповідача, що позивачка надала згоду на продаж автомобіля та під час укладення договору купівлі-продажу була присутня і отримала половину грошових коштів, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження цього факту. Згідно ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Позивачка не давала письмову згоду на продаж спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю сторін, а також в договорі купівлі-продажу автомобіля не зазначено її згода. Доказів того, що позивачка отримала свою частку за автомобіль суду також не надано. А також суд не бере до уваги, що при укладені договору купівлі-продажу транспортного засобу він був оцінений у розмірі 168\~000, 00 грн., оскільки до матеріалів справи не надано акт оцінки автомобіля на момент продажу, а в п. 3.1 зазначено, що ціна транспортного засобу визначена за домовленістю сторін. Під час пред`явлення позову, позивачем зазначено, що вартість автомобіля складає 250\~000, 00 грн., у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на її користь 125\~000, 00 грн. На підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача було заявлено клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи, яке було задоволено ухвалою суду від 04.03.2021 року та 28.07.2021 року. Відповідно до висновку експерта №156/21 про визначення ринкової вартості автомобіль HYUNDAI ELANTRA сірого кольору, 2013 року випуску, двигун [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , державний номер [NUMBER] на час його відчуження, а саме на 30.01.2020 року, складає 250230,44 грн. (а.с. 96-107). Відповідачем та його представником результатів даного висновку під час розгляду справи не спростовано. Після проведеної експертизи позивачкою не уточнювалося позовних вимог, а тому суд розглядає справу виключно в межах заявлених нею вимог. З урахуванням викладеного, судом встановлено, що позивачка виявила бажання про припинення права на 1/2 частку спірного транспортного засобу, а тому має право на грошову компенсацію в даній частині, що становить 125000,00 грн., яку слід стягнути з відповідача на її користь. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, законними та доведеними належними доказами, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 1250\~грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved