Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Позивач, Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Зазначає, відповідачі фактично самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків, проявивши байдужість до долі своїх дітей, і таке ухилення полягає у невиконанні майже всього без виключення можливого і передбаченого законом спектру батьківських обов`язків відносно дитини, тому з метою захисту прав дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , звернувся із зазначеним позовом. На обґрунтування позову зазначив, що батьками дітей є, [PERSON] та [PERSON] , відомості про батька до актового запису реєстрації народження дітей внесені відповідно до ст. 133 СК України. Вказує, що 19 квітня 2023 року о 12 год. 45 хв. до Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча клінічна лікарня № 6» ДМР бригадою швидкої медичної допомоги без супроводу батьків було доставлено дитину - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з медикаментозним отруєнням. Того ж дня, працівниками ювенальної превенції були доставлені рідні сестри та брат дівчинки, у зв`язку з тим, що мати дітей залишила їх у КЗСЗ «Мамине Щастя». 26 квітня 2023 року до управління - служби у справах дітей адміністрації Шевченківського району ДМР звернулася відповідачка [PERSON] де зазначила, що вона погоджується на позбавлення її батьківських прав, у зв`язку зі складними життєвими обставинами, відсутністю постійного місця проживання та неможливістю забрати дітей з лікарні. Батько дітей [PERSON] з сім`єю не проживає, вихованням дітей не займається. Спеціалістам управління - служби у справах дітей та центру соціальних служб повідомив, що впродовж десяти років не підтримує зв`язок з матір`ю дітей, хоча діти записані на нього, але він не являється їхнім біологічним батьком. Окрім цього, посилаючись на норми чинного законодавства стосовно обов`язку обох батьків утримувати дітей до їх повноліття, позивач просив стягнути з відповідачів аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), але неменше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на користь особи, яка буде виконувати обов`язки законного представника дитини. У підготовчому судовому засіданні представником відповідача [PERSON] - адвокатом Черкавським Ю.С. заявлено клопотання про зупинення провадження по даній справі щодо відповідача [PERSON] , оскільки у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито загальне позовне провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства. Ухвалою суду від 09.10.2023 року провадження у справі щодо відповідача [PERSON] було зупинено до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі № 932/4848/23. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомленою про дату та місце судового розгляду, своїм правом дати особисто пояснення в судовому засіданні чи подати відзив на позов не скористалася. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх у сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серія [NUMBER] виданим Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (актовий запис № 1494), № [NUMBER] виданим Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (актовий запис № 269), № 778452 виданим Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (актовий запис № 02), № 825529 виданим Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (актовий запис № 1071) відповідно. Відомості про батька до актового запису дітей внесені відповідно до ст. 133 СК України, що підтверджується копією листа Чечелівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вих. № 209/31.35-30 від 22.02.2023. Відповідно до висновку органу опіки та піклування адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, від 16.05.2023 № 4/3-130, комісією з питань захисту прав дитини одноголосно було прийнято рішення про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Органом опіки встановлено, що мати не приймає участі у житті та вихованні дітей. Згідно до письмових пояснень відповідачки [PERSON] остання погоджується на позбавлення її батьківських прав щодо дітей. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається із тексту позовної заяви, позивач, звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначив п. 2,4 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з п.п. 15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Слід розуміти, що поняття ухилення від виконання обов`язку і невиконання обов`язку не є тотожними. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про розвиток дитини, хоча мають реальну можливість для цього. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка на засідання комісії з питань захисту прав дітей, повідомила, що вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом 2020-2021 років із відповідачкою проводилися неодноразові бесіди з приводу належного виховання дітей та догляду за ними, за місцем проживання були антисанітарні умови. Батьки дітей до управління-служби у справах дітей із заявами про повернення дітей не зверталися, долею дітей не цікавилися. Відповідач [PERSON] особисто в судове засідання не з`явилася, своїм правом на надання пояснень щодо своїх заперечень проти позбавлення батьківських прав не скористалася. Таким чином, належних та допустимих доказів щодо будь якої участі відповідача у виконанні своїх обов`язків у вихованні дитини матеріали справи не містять. Жодних доказів на підтвердження бажання відповідача приймати участь у вихованні, підтримання здоров`я, дозвіллі дітей впродовж судового розгляду справи з травня 2023 року до грудня 2023 року матеріали справи не містять. Тому суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача зробить життя дітей кращим, ніж зараз, буде відсутня залежність від волі відповідача щодо вирішення багатьох питань, в тому числі, але не виключно, про виїзд за кордон, це буде відповідати інтересам дітей. Проаналізувавши встановлені обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача підлягають задоволенню, оскільки позивачем надані достатні докази свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідача, які свідчать про ухилення [PERSON] , [INFO] , відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , тому позбавлення батьківських прав буде відповідати меті цього заходу: захист інтересів дітей. На підставі положення ч.3 ст. 166 СК України, відповідно до якої при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, однак суд вважає доцільним зазначити наступне. Обов`язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч.2 ст.51 Конституції України, ст. 180 СК України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов`язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі, що передбачено ст. 181 СК України. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Передбачених законом підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримання неповнолітніх дітей судом не встановлено. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог статті З ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, однак, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав осіб зазначених в прохальній частині позову, оскільки, на час розгляду справи таких не існує. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Тому суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення аліментів на користь особи, яка буде виконувати обов`язки законного представника дітей спрямовані на майбутнє, а тому позов в цій частині не може бути задоволений. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 14 ч. 2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», тому на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного, ст. ст.150, 164 СК України,

Outcome: partial