Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар Валентина Миколаївна про визнання права власності на частину квартири. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] після смерті матері [PERSON] отримала у спадок частину квартири по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] з 1972 року проживає за межами України. Позивач вказує, що постійно проживала з батьками, доглядала за ними під час хвороб і до смерті, здійснювала догляд за майном своїх батьків. Після смерті матері відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Оформив на позивача довіреність для здійснення всіх дій щодо отримання спадкових прав на майно після смерті матері [PERSON] , але дізнавшись про сплату 20 % податку на майно, як нерезидента України відмовився в подальшому здійснювати дії щодо оформлення спадщини. Крім того, позивач вказувала, що відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців. Позивач наголошує, що цей строк давно минув. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого 1270 ЦК України, але і відмовлятися відповідач від спадщини також не збирається, у зв`язку з тим, що відмова потребує виплату податку в розмірі 20% від вартості майна. Позивач звертала увагу суду, що володіє спірним майном з кінця минулого століття до цього часу та постійно здійснює усі дії щодо користування та володіння цим майном: сплачує комунальні платежі, здійснює ремонтні роботи, підтримує майно в належному стані гідному для проживання, незважаючи на те, що є власником частини майна. На підставі вище зазначеного позивач просила суд визнати право власності [PERSON] на частини квартири за адресою: [ADDRESS] . 09.01.2023 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. Призначено підготовче провадження у справі. 15.03.2023 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано клопотання про витребування доказів. 03.04.2023 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено клопотання представника позивача - адвоката Туринської Валентини Євгенівни про витребування доказів по цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. про визнання права власності на частину квартири- задовольнити. Витребувати у державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. (вул. Богдана Хмельницького, 113, м.Боярка, Фастівський район, Київська область) належним чином засвідчену копію спадкової справи відносно майна померлої [PERSON] на підставі якої видано свідоцтво про право на спадщину серія 1-1581 виданий 10.05.2017 року. 02.05.2023 року завідувач Боярської державної нотаріальної контори Валентина Панікар через канцелярію суду зареєструвала клопотання, в якому вона просила суд провести розгляд справи без участі представника державної нотаріальної контори. 02.08.2023 року завідувач Боярської державної нотаріальної контори Валентина Панікар через канцелярію суду зареєструвала клопотання, в якому вона просила суд провести розгляд справи без участі представника державної нотаріальної контори. 15.05.2023 року завідувач Боярської державної нотаріальної контори Валентина Панікар через канцелярію суду зареєструвала копії документів зі спадкової справи № 332/2014 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 21.08.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 13.10.2023 року завідувач Боярської державної нотаріальної контори Валентина Панікар через канцелярію суду зареєструвала клопотання, в якому вона просила суд провести розгляд справи без участі представника державної нотаріальної контори. 19.10.2023 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. 19.10.2023 року в судове засідання сторони та третя особа не з`явились. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Представник позивача подала через канцелярію суду заяву про проведення розгляду справи у відсутності позивача. Позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов. Третя особа Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар Валентина Миколаївна направила до суду листа про проведення розгляду справи у її відсутності. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Згідно із ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] є матір`ю сторін у справі - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] , копією свідоцтва про одруження № [NUMBER] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спірне майно по [ADDRESS] . Згідно матеріалів спадкової справи № 332/2014 до майна померлої [INFO] [PERSON] , вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті заповіту не склала. Крім того з матеріалів спадкової справи № 332/2014 до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися дочка померлої [PERSON] (заява про прийняття спадщини від 09.07.2014 року) та син померлої [PERSON] (заява про прийняття спадщини від 19.09.2014 року). 10.05.2017 року державним нотаріусом Панікар В.М. видано [PERSON] свідоцтво про право на частину спадщини, а саме на частину квартири по [ADDRESS] . З матеріалів спадкової справи № 332/2014 до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що відповідач [PERSON] свідоцтво про право на спадщину, а саме на частину квартири по [ADDRESS] не отримував. Позивач в позовній заяві просить суд визнати право власності на частини квартири по [ADDRESS] , яку прийняв у спадок відповідач, проте із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не звернувся. Отже, як вбачається із матеріалів справи, спірні правовідносини між сторонами виникли щодо зменшення належної (відсторонення від спадкування) [PERSON] частки у спадщині, яка відкрилася після смерті [PERSON] (матері позивача та відповідача). Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя (ч. 1 ст. 1224 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.03.2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20); у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18); у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.07.2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18). До того ж, системне тлумачення положень ст. ст. 1258, 1259 ЦК України та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (. 2 ст. 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст. 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст. 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч. 2 ст. 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (ст. 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч. 3 ст. 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги. Позивач належних, допустимих та достовірних доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження наявності умов, передбачених ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом, не надала. У постанові Верховного Суду від 26.01.2021 по справі №359/9293/18 визначено правову позицію, що для усунення особи від спадкування судом має бути встановлене ще й ухилення останнього від надання такої допомоги. Відповідно до положень ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів наявності підстав для зменшення частки у праві на спадщину (відсторонення від спадщини) відповідача [PERSON] , адже відповідач із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся і висловив свій намір успадкувати майно, тому тривале не оформлення спадкоємцем права на спадщину, який в свою чергу таку спадщину прийняв не є підставою для позбавлення частини його спадкового майна, в зв`язку з чим вимоги її позовної заяви не підлягають задоволенню в повному обсязі. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 1216-1217, 1241 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed