Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

15.05.2023 [PERSON] звернулася до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить усунути їй перешкоди в користуванні житловою квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власницею житлової квартири [ADDRESS] . У 2004 році після прохання її чоловіка, вона зареєструвала у квартирі брата свого покійного чоловіка - відповідача, оскільки ця реєстрації була йому необхідна для отримання посвідки на проживання, так як він є громадянином російської федерації. [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого, відповідач й надалі залишився проживати у її квартирі. Зазначає, що вона з відповідачем перебуває в неприязних відносинах, а протягом останніх років останній постійно вчиняв відносно неї психологічне насильство, що завдає їй морального, психологічного болю, принижує її честь та гідність. Відповідач зловживає алкогольними напоями, порушує її спокій, приводить у житло невідомих для неї жінок, забирає власні кошти. На сьогоднішній день вона не може використовувати за призначенням належну їй квартиру, оскільки квартиру незаконно використовує відповідач, який там проживає та зберігає свої речі. Факт проживання відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування своїм майном, через що, вона змушена звернутись до суду з позовом про його виселення. Ухвалою суду від 26.06.2023 відкрито провадження в справі, визначено, що розгляд справи проводитиметься за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 30.10.2023 від представника відповідача [PERSON] адвоката Черниш І.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог про виселення. В обґрунтування відзиву вказує, що відповідач вселився в квартиру позивачки за її ініціативою та проханням, проживає там з нею вже 19 років, іншого приміщення для житла у нього не має, окрім того він отримує мінімальну пенсію, яка є основним джерелом його існування. Відтак право позивачки на вказану нерухомість не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Ухвалою суду від 13.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позовній заяві, просила їх задоволити. Зазначила, що відповідач приїхав до них з росії, а її покійний чоловік попросив його поселити у квартирі, на що вона погодилась. Після смерті чоловіка, вона з відповідачем жили як родичі, він не був для неї заміною чоловіка. Вказує, що проживає з [PERSON] вже 19 років, за цей час вона завжди готувала йому їсти, прала його речі. До березня 2023 року відповідач віддавав їй свою пенсію, за яку вона купляла продукти та інші необхідні речі, однак перестав це робити. Відповідач на даний час має відносини з іншою жінкою і слухає тільки її, це кожного разу слугує новим конфліктам, через що вона не спить в ночі та почала часто хворіти. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що [PERSON] є власницею вищевказаної квартири. У 2004 році за проханням її покійного чоловіка, вона зареєструвала в ній відповідача, який по даний час там проживає. Зазначає, що у сторін у справі неприязні відносини, відповідач постійно ображає позивачку, запрошує до квартири інших осіб, які [PERSON] не бажає бачити у власній квартирі. Позивачка неодноразово зверталась до органів поліції щодо дій [PERSON] , за що він був неодноразово притягнутий до відповідальності, проте на шлях виправлення не став, та й надалі вчиняє протиправні дії, відносно позивачки. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні щодо позову заперечив, просив у задоволенні такого відмовити. Суду пояснив, що проживає з позивачкою з 2004 року. Приїхав, ще тоді коли був живий його брат. Вказує, що одразу після смерті брата, у них з позивачкою були фактичні шлюбні відносини, вони разом спали, вели спільно господарство, він продавав молоко і фрукти на базарі, а позивачка готувала їжу та доглядала за ним. Також зазначає, що він не має ніякої іншої жінки, а їх з позивачкою відносини погіршились з минулого року через її неправильне сприйняття реальності внаслідок старості. На даний час він отримує мінімальну пенсію, та не має змоги виселитись з квартири позивачки, у нього відсутнє інше житло для проживання. Представник відповідача [PERSON] в судовому засідання заперечила щодо задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Допитаний в судовому засіданні свідок, старший дільничний інспектор поліції [PERSON] суду пояснив, що будинок позивачки знаходиться на його дільниці обслуговування з 2015 року. Раніше ніколи претензій у сторін один до одного не було, однак останній рік, від [PERSON] почали поступати повідомлення про вчинення [PERSON] відносно неї домашнього насильства, яке він як працівник поліції оформляв не як вчинене відносно подружжя, а як вчинене братом чоловіка. Вказав, що сторін у справі поєднує спільний побут, що він бачив неодноразово буваючи у них дома. Свідок твердив, що [PERSON] коли вживає алкоголь, то стає трохи іншою людиною, і хоча агресії не проявляє, однак дуже нервується щодо поведінки [PERSON] , а коли не вживає, то спокійний, тихий чоловік. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є племінницею [PERSON] . Знає, що [PERSON] жила у будинку з чоловіком [PERSON] , який попросив її дозволити проживати з ними його брата [PERSON] . Після смерті [PERSON] сторони залишились проживати разом. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у фактичних сімейних відносинах, оскільки [PERSON] завжди говорить «ми двоє», «разом» тощо. На її думку, [PERSON] хоче виселити [PERSON] через ревнощі. Зазначає, що [PERSON] не має іншого місця проживання, бо приїхав з іншої держави. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Відповідно до свідоцтва на право власності від 18.04.1996, квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.15). Копією технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] підтверджується, що така є однокімнатною квартирою (а.с.12). Судом також встановлено, що у квартирі позивачки, був зареєстрований відповідач [PERSON] з 27.03.2015, що доводиться відповіддю ГУДМС України у Львівській області від 30.05.2023 (а.с. 34) та довідкою від 08.03.2023 (а.с. 10), однак в подальшому такий був знятий з реєстраційного обліку в процесі судового розгляду, що доводиться довідкою від 31.10.2023 (а.с. 78). Сторонами у справі та їх представниками визнається та обставина, що відповідач [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] протягом 19 років і продовжує проживати у цій квартирі після зняття його з реєстраційного обліку. Як видно з матеріалів справи, позивачка [PERSON] неодноразово зверталася до правоохоронних органів щодо вчинення відносної неї неправомірних дій сусідкою [PERSON] та [PERSON] , вказувала на ворожіння і викрадення у неї особистих речей. Листами від 11.01.2023 і 13.03.2023 Відділення поліції №1 повідомляло позивачку, що ознак кримінального правопорушення не встановлено (а.с. 16-25). Постановою судді Кам`янка-Бузького районного суду від 29.06.2023 на [PERSON] накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за вчинене домашнє насильство відносно [PERSON] , яке виразилося у ображанні і нецензурній лайці (а.с. 47). Постановою судді Кам`янка-Бузького районного суду від 30.06.2023 на [PERSON] звільнено від адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] , яке виразилося у нецензурній лайці, виганянням з будинку (а.с. 46). Розглядаючи даний спір, суд виходив з наступних мотивів та положень закону. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Також, згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява №58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах особа, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п. 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. При цьому, навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21.10.2019 у справі №452/2387/17, від 23.10.2019 у справі 757/19753/15-ц, від 06.11.2019 у справі №362/3042/17, від 15.01.2020 №754/613/18-ц). Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. У межах даної справи, позивач надала свою згоду як власник житла на реєстрацію та проживання у такому житлі відповідача [PERSON] , тим самим фактично визнала за ним право користування житлом. Судом з пояснень сторін та свідків встановлено, що відповідач проживає у квартирі позивачки вже більше 19 років, інших осіб у такій квартирі немає, квартира є однокімнатною, а їхні відносини пов`язані спільним побутом, правами та обов`язками. Також, у судовому засіданні позивачка визнала, що вона отримує пенсію за відповідача та розпоряджається нею навіть в час, коли дана справа вже перебувала на розгляді в суді. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, спірна квартира в розумінні ст. 8 Конвенції є єдиним житлом відповідача, він вселився у таку квартиру зі згоди власника і фактично став членом її сім`ї з огляду на їх взаємні права та обов`язки. На переконання суду, виселення відповідача з такого житла буде невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Суд вважає, що право власності позивачки також має бути захищено і вона дійсно може вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним її майном. Проте захист такого права власності шляхом виселення з житла особи, яка набула права проживання у ньому на законних підставах, не є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Крім того, позивачкою не доведено факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для позивача проживання із ним в одному будинку, як і водночас не доведено того, що вжиття заходів попередження не дали позитивних результатів. З фактичних обставин справи видно, що скарги позивачки у поліцію зводилися до її нарікань в основному на дії сусідки вчинені спільно з відповідачем, у таких заявах вона називала їх «коханцями», що вказує на наявність особистого конфлікту, який не може бути охарактеризований як порушення правил співжиття. Крім того, більшість фактів, на які скаржилася позивачка до правоохоронних органів не знайшли свого підтвердження у ході їх розслідування. А факти вчиненого домашнього насильства відносно позивачки зі сторони [PERSON] отримали свою оцінку та йому було визначено відповідне покарання, що також є лише свідченням особистісного конфлікту осіб, які пов`язані спільним побутом, однак не може бути визнаний як систематичне порушення правил співжиття. Також, для задоволення позову з таких підстав необхідно встановити, що таке порушення правил співжиття робить неможливим для позивача проживання. Суд у межах даної справи встановив, що сторони проживають разом не зважаючи на їх звернення до правоохоронних органів чи суду і прийняті рішення. Вони кожного разу спільно приїжджали на судові засідання та на запитання суду відповідали, що спільно повертаються додому, що вказує на можливість їхнього спільного проживання незважаючи на такі обставини. Тому, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Вирішуючи питання судових витрат, які складаються з судового збору, суд на підставі ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне покласти такі на позивача, оскільки у задоволенні її позовних вимог відмовлено.

Outcome: dismissed