Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.01.2021 року відповідач отримав кредит в розмірі 48 300,00 грн. на строк 36 місяців із встановленням річної відсоткової ставки 18 %. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до договору виконав у повному обсязі, надавши кредит у встановленому розмірі. Відповідач своєчасно кошти на погашення заборгованості не повернув, у зв`язку з чим станом на 16.05.2023 року виникла заборгованість у розмірі 34 051,50 грн. з яких: 28 980,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5071,50 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками. Посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором кредиту, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.06.2023 року провадження у цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12.09.2023 року до суду надійшла заява відповідача, в якій він просить відмовити в задоволенні позову за ознаками настання подій, передбачених у п.п.7.5, 7.8 кредитного договору, а також надійшли додаткові пункти для розгляду до справи, в яких відповідач посилається на неправомірні дії банку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві зазначив, що у разі його неявки в судове засідання, розглянути справу без участі представника АТ КБ «Приватбанк». Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав та обставин, викладених у його заявах, а також посилаючись на скрутне матеріальне становище. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 20.01.2021 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 48 300,00 грн. на строк 36 місяців із встановленням річної відсоткової ставки 18 %. Банком зобов`язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кредитні кошти. Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконує взяті на себе зобов`язання, АТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з нього заборгованість станом на 16.05.2023 року у розмірі 34 051,50 грн. з яких: 28 980,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 5071,50 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками. Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок розірвання договору. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов`язання, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов`язань. Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту є законними та обґрунтованими. Суд відхиляє заперечення відповідача проти позову з посиланням на п.п.7.5, 7.8 кредитного договору, на підставі яких він просив відмовити у задоволенні позову. Так, відповідно до п.7.1 розділу 7 кредитного договору «Форс-мажор», сторони не несуть відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, якщо це викликано дією обставин непереборної сили, про які сторони в момент укладення договору не могли знати та не могли їх передбачити (обставини «форс-мажору»). В пункті 7.2 міститься перелік таких обставин, серед яких військові дії, оголошена та неоголошена війна тощо. Пунктом 7.3 кредитного договору визначено, що сторона, якій стало відомо про настання чи загрозу настання обставин «форс-мажору», негайно, але в будь-якому випадку не пізніше наступного робочого дня, повідомляє про них іншу сторону усно (за допомогою телефону) та письмово (шляхом передання відповідного повідомлення факсом, кур`єром, засобами електронної пошти). У випадку недотримання стороною положення цього пункту така сторона позбавляється права посилатись на наявність «форс-мажору». Згідно п.7.5 кредитного договору, невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором однією із сторін у зв`язку із дією обставин «форс-мажору» не спричиняє до неї яких-небудь заходів відповідальності. Відповідно до п.7.6 кредитного договору, обов`язок доведення неможливості виконання зобов`язань або неналежного виконання за договором у зв`язку із дією обставин «форс-мажору» покладається на сторону, яка посилається на них в якості обґрунтування своїх вимог або заперечень. Як свідчать матеріали справи, відповідачем не надано належних доказів дотримання положень п.7.3 кредитного договору щодо повідомлення банку про обставини «форс-мажору». Зокрема, посилаючись на факт його звернення до банку з цього приводу самого звернення (листа, повідомлення тощо) відповідач не надав. Також, з матеріалів справи вбачається, що таке звернення відбулось вже під час розгляду даної справи, а не з моменту виникнення обставин, які відповідач вважає «форс-мажором» та які спричиняють неможливість виконання зобов`язань. Крім того, відповідачем також не надано жодного доказу, що внаслідок дій непереборної сили виникла саме неможливість виконання або неналежного виконання його зобов`язань за кредитним договором. Вказівка ж відповідача на п.7.5 кредитного договору підстав для відмови в задоволенні позову також не дають, оскільки відповідно до позовних вимог банком не висуваються вимоги про стягнення будь-яких штрафних санкцій. Посилання відповідача в заперечення позовних вимог на неправомірні, на його думку, дії банку щодо списання коштів тощо судом також відхиляються, оскільки дослідження таких обставин виходить за межі пред`явленого позову, а відповідач із зустрічними вимогами до суду не звертався. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором за тілом кредиту в розмірі 28 980,00 грн. В той же час, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача заборгованості по нарахованим відсоткам в розмірі 5071,50 грн., оскільки надані розрахунки в цій частині є неконкретними та суперечливими. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин, суд сприяє особі в їх витребуванні, тим самим сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 28 980,00 грн. та відмовляє в задоволенні вимог про стягнення нарахованих відсотків в розмірі 5071,50 грн. Доводи відповідача на висновки суду не пливають і підстав для відмови в задоволенні позову в повному обсязі не дають. На підставі ст.141 ЦПК України, оскільки судом частково задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати пропорційно до задоволених вимог в розмірі 2284,26 грн.

Outcome: partial