Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Кравченко Р.М. звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на дітей.Просив стягнути із [PERSON] на користь позивача, аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3частини з усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову посилався на такі обставини.У відповідності до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , 20 лютого 2016 року було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, про що складено відповідний запис № 50, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За час спільного проживання у шлюбі, у сім`ї [PERSON] народилося двоє діток: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.10.2021 року; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.07.2016 року. Після фактичного припинення шлюбних із серпня 2023 року стосунків, малолітні доньки [PERSON] та [PERSON] , фактично проживають разом із батьком: [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та знаходяться на повному утриманні батька. Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 25.08.2023 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Довідка від 25.08.2023 року додається. Оскільки відповідач не бажає приймати добровільної участі у вихованні дітей, тому є всі підстави ставити питання про примусове стягнення вказаних витрат за судовим рішенням. Добровільної згоди про сплату аліментів між нами не досягнуто. Стабільності у спільних витратах на дітей не дотримується. Не можу не звернути увагу на те, що [PERSON] не має на утриманні інших осіб, зокрема батьків чи осіб, які потребують обов`язкового утримання з її боку. В подальшому позивачем [PERSON] до суду була подана заява про збільшення позивних вимог, в якій останній просив суд: розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, про що складено відповідний запис № 50; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку щомісячно, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до досягнення дітьми повноліття та визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом із батьком: [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] за місцем його реєстрації. Також позивачем були надані докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів відповідачці у справі. Ухвалою суду від 25.12.2023 заяву позивача про збільшення позовних вимог прийнято до розгляду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його інтереси у суді представляв адвокат Кравченко Р.М. Представник позивача [PERSON] - адвокат Кравченко Р.М. у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні збільшені позовні вимоги визнала повністю. Суд, заслухавши учасників справи, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] сторони з 20.02.2016 року перебувають у зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області шлюбі, про що складено відповідний запис № 50. За час спільного проживання у шлюбі, у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.10.2021 року; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 22.07.2016 року. Судом встановлено, що з серпня 2023 року сторони шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. При розгляді позову про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, на те, що сторони сімейних стосунків не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Також судом встановлено, що після фактичного припинення шлюбних стосунків, а саме, із серпня 2023 року, малолітні доньки [PERSON] та [PERSON] , фактично проживають разом із батьком - відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та знаходяться на повному утриманні батька, що також не заперечується відповідачем [PERSON] . Відповідач [PERSON] добровільної участі у вихованні дітей не приймає, добровільної згоди про сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідач не має на утриманні інших осіб, які потребують обов`язкового утримання з її боку. Згідно вимог чинного законодавства батьки повинні матеріально утримувати своїх дітей. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України відповідач, як батько дітей, зобов`язаний утримувати неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно вимог ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, суд вирішуючи питання про стягнення аліментів, виходить із того, що відповідач є працездатною та має можливість сплачувати аліменти на утримання своїх двох дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, а саме з відповідача підлягають стягненню аліменти на користь позивача на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Суд вважає, що такий розмір аліментів на утримання дітей сторін забезпечить належний фізичний та моральний розвиток дітей, не суперечитиме законодавчо встановленому мінімальному розміру аліментів на дитину та відповідатиме потребам дітей, при цьому не порушить права відповідача. Ст. 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Також згідно вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги підлягають до задоволення, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1073,60 грн. Що стосується вимог позивача про визначення місця проживання дітей разом з ним, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 та 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За приписами ч.1, 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч.1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами, а саме, з серпня 2023 р. діти проживають з батьком за адресою: [ADDRESS] , у квартирі, яка належить йому на праві приватної власності, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, зокрема, даний факт підтвердила сама відповідач у судовому засіданні. Згідно акту обстеження умов проживання від 26.12.2023 р. умови для проживання дітей є задовільними. З висновку органу опіки та піклування Уманської міської ради від 26.12.2023 р. № 3641/01/01-35 вбачається, що орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання дітей: [PERSON] та [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Окрім цього, відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не заперечила того, що діти проживають з позивачем з серпня 2023 року та по даний час, а також визнала позов в цій частині та не заперечувала проти подальшого проживання дітей з батьком. Законодавцем визначено, що під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків буде проживати малолітня дитина суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові № 200/952/18 від 15.01.2020 р. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами щодо місця проживання дітей сторін. Таким чином, судом встановлено, що на даний час залишення дітей сторін по справі, на проживанні разом з батьком, не суперечитиме інтересам дітей, і таке питання може бути вирішене судом разом з вимогою про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог у цій частині. Визначення ж місця проживання дітей з батьком, не впливатиме на їх взаємовідносини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного,

Outcome: approved