Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на її користь заробітну плату за квітень-липень 2021 року у сумі 18233 грн. 50 коп. Зобов`язати фізичну особу підприємця [PERSON] подати до головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області або його відділення за своїм місцем обліку, як страхувальника, належним чином оформлену заяву-розрахунок на фінансування [PERSON] допомоги по вагітності та пологах. Визнати трудовий договір, укладений між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] , згідно наказу (розпорядження) №3-к від 01.04.2021 р. «Про прийняття на роботу», виданого фізичною особою - підприємцем [PERSON] , припиненим з 30.09.2022 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнути з фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2022 року по 01.04.2023 року в сумі 34\~883 (тридцять чотири тисячі вісімсот вісімдесят три) гривні 75 (сімдесят п`ять) копійок. Свої вимоги мотивує тим, що з 02.04.2021 року позивач прийнята на роботу на посаду бармена уклавши трудовий договір з ФОП [PERSON] . У зв`язку з вагітністю та пологами протягом періоду з 15.06.2021 року по 18.10.2021 року позивач перебувала на лікарняному та в 30 тижнів вагітності оформила відпустку у зв`язку з вагітністю. За весь період трудових відносин відповідач заробітну плату не виплачував, а також на підставі поданого позивачем листка непрацездатності не подав до Горішньоплавнівського відділення ФССУ належним чином оформлену заявку-розрахунок на фінансування належної позивачу допомоги по вагітності та пологам, чим позбавив позивача соціального захисту. У зв`язку з вищевикладеним позивач направила рекомендованим поштовим відправленням заяву про звільнення з 30.09.2022 року за власним бажанням. На день подачі заяви відповідач позивач не звільнив, розрахунки не провів. Ухвалою суду від 23.11.2022 позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову. Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір позивача прийнято на посаду бармена, але позивач не вийшла роботу з першого дня та не повідомила відповідача про свою вагітність. Ухвалою суду від 05.07.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Першин С.М. на задоволенні позову наполягав та просив його задовольнити у повному обсязі враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, яка була подана до суду 10.05.2023 року (а.с. 109). Представники відповідача адвокати Бурлак М.В. та Горбова Г.В. проти задоволення позову заперечували, з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях поданих до суду у судовому засіданні 09.11.2023 адвокатом Бурлак М.В. (а.с. 180-184) Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Відповідно до Наказу (Розпорядження) № 3-к від 01.04.2021 року позивач [PERSON] прийнята на роботу з 02.04.2020 року на посаду бармена у бар «Вегас». (а.с. 74). Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків станом на 10.08.2022 року [PERSON] було нараховано з 02.04.2021 року по серпень 2021 року від ФОП [PERSON] 3\~300 грн. (а.с. 11). \~ \~ \~ \~Згідно виписки із індивідуальної карти № 16 [PERSON] , [INFO] взята на облік по вагітності 20.01.2021 року та видано лікарняний лист з 15.06.2021 року по 18.10.2021 рік за № 230876. (а.с. 12). \~ \~ \~ \~Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 31.08.2021 року позивач народила сина [PERSON] , [INFO] . (а.с. 13). \~ \~ \~ \~У відповіді про надання інформації № 03-165 від 05.10.2022 року Горішньоплавнівського відділення ФССУ УВДФ у Полтавській області зазначено, що на момент подання заяви-розрахунку для фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (затверджену Постановою правління Фонду соціального страхування України 19.07.2018 №12) ФОП [PERSON] ). до Горішньоплавнівського відділення, згідно даних Єдиної інформаційної системи ФССУ ( відомостях з Єдиного Державного реєстру застрахованих осіб ) за зазначену особу відсутня сплата страхових внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування за всіма його видами, відсутні відпрацьовані дні, а відповідно і заробіток з якого сплачено податок відсутні, також заява містила інші помилки, в наслідок чого, заяву\-розрахунок не прийнято, роботодавцю надано роз`яснення, більше страхувальник\-роботодавець не звертався до відділення з відповідними заявами-розрахунками для отримання фінансування. Слід зазначити, що перебування у трудових відносинах з ФОП без отримання доходу, заробітної плати тощо, без сплати податків та обов`язкових платежів не дають права на отримання виплат за рахунок Фонду соціального страхування України визначених у Законі №1105. (а.с. 14). Позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням від 08.09.2022 року. (а.с. 15). У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов`язок доказування і подання доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред`явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Частина 1, 4 ст. 24 КЗпП України зазначає, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 48 КЗпП України, облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному\~Законом України\~"Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Постановою Об`єднаної Палати Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 682/3060/16-ц (№ 61-2317сво18) «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина п`ята статті 235 КЗпП України). Відповідно до частин першої та другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Середній заробіток за час\~затримки розрахунку при звільненні\~за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою\~(винагородою, яку роботодавець\~виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час\~затримки розрахунку при звільненні\~не входить до структури заробітної плати,\~а є\~спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника,\~отже\~строк пред`явлення до суду позовних\~вимог про стягнення середнього заробітку за час\~затримки розрахунку при звільненні\~обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи\~(частина третя статті 124 Конституції України). За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ураховуючи зазначені положення законодавства України, звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.\~Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні\~за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.4-5 ст. 97 КЗпП України, роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Вищевказаних норм відповідач не дотримувався та не здійснював виплат позивачу, що підтверджується доказами наданими суду. Відповідач аргументував це тим, що позивач відповідно до акту № 1 від 02.04.2021 «Про відсутність на роботі» складений барменом [PERSON] , продавцями продовольчих товарів [PERSON] та [PERSON] була відсутня на робочому місці та не виконувала свої посадові обов`язки. (а.с. 57). Суд критично ставиться до позиції відповідача щодо вищевказаних обставин, так як суду не надано інших достовірних належних та допустимих доказів того факту, що позивачка дійсно не виконувала своїх посадових обов`язків. Тому суд не враховує цей доказ при прийнятті рішення. Статтею 110 КЗпП України зазначено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці. Враховуючи викладене суд вважає, що вимога позивача до відповідача щодо стягнення на користь позивача за період з квітня по липень 2021 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1-3 ст. 179 КЗпП України, На підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів - 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. Тривалість відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів (140 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів). Вона надається жінкам повністю незалежно від кількості днів, фактично використаних до пологів. За бажанням жінки та у разі відсутності медичних протипоказань частина відпустки тривалістю 70 календарних днів, передбачена до пологів, може бути перенесена та використана жінкою частково або повністю після пологів, починаючи з дня пологів. При цьому загальна тривалість відпустки не може перевищувати сумарно 126 календарних днів (140 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів). Згідно п. 3 ст. 1 ЗУ «Про збір облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. Відповідно до ч 1 ст. 19 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), обчисленої у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і не залежить від страхового стажу. Допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі, яка є працівником або гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті, у розмірі заробітної плати (доходу) такої особи, з якого фактично сплачено страхові внески, незалежно від страхового стажу. Статтею 25 цього Закону передбачено,\~при обчисленні середньої заробітної плати (доходу) для надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах враховуються всі види заробітної плати (доходу) в межах граничної суми місячної заробітної плати (доходу), на яку нараховуються страхові внески. Також стаття 26 цього Закону передбачає, Підставою для фінансування страхувальників територіальними органами уповноваженого органу управління є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми страхових виплат за їх видами. Територіальні органи уповноваженого органу управління здійснюють фінансування страхувальників протягом трьох робочих днів після надходження заяви-розрахунку, в тому числі в електронній формі. Відповідачем відповідно до відповіді про надання інформації № 03-165 від 05.10.2022 року Горішньоплавнівського відділення ФССУ УВДФ у Полтавській області зазначено, що на момент подання заяви-розрахунку для фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (затверджену Постановою правління Фонду соціального страхування України 19.07.2018 №12) ФОП [PERSON] ). до Горішньоплавнівського відділення, згідно даних Єдиної інформаційної системи ФССУ ( відомостях з Єдиного Державного реєстру застрахованих осіб ) за зазначену особу відсутня сплата страхових внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування за всіма його видами, відсутні відпрацьовані дні, а відповідно і заробіток з якого сплачено податок відсутні, також заява містила інші помилки, в наслідок чого, заяву\-розрахунок не прийнято, роботодавцю надано роз`яснення, більше страхувальник\-роботодавець не звертався до відділення з відповідними заявами-розрахунками для отримання фінансування. Слід зазначити, що перебування у трудових відносинах з ФОП без отримання доходу, заробітної плати тощо, без сплати податків та обов`язкових платежів не дають права на отримання виплат за рахунок Фонду соціального страхування України визначених у Законі №1105. (а.с. 14). Тому враховуючи вищевикладене суд дійшов до висновку, що відповідач не виконав вимог чинного законодавства тому вимогу позивача про зобов`язання фізичну особу підприємця [PERSON] подати до головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області або його відділення за своїм місцем обліку, як страхувальника, належним чином оформлену заяву-розрахунок на фінансування [PERSON] допомоги по вагітності та пологах слід задовольнити. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39), з ініціативи роботодавця (статті 40,\~41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). \~ \~ \~ \~Згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. \~ \~ \~ \~Частиною першою статті сорок сім цього Кодексу закріплено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. \~ \~ \~ \~Також стаття сорок дев`ять цього Кодексу зобов`язує роботодавця видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. \~ \~ \~ \~Статтею 116 цього Кодексу заначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. \~ \~ \~ \~Суд звертає свою увагу на правові висновки викладені у постанові Верхового Суду України 03.07.2019 року у справі № 520/11437/16-ц, де зазначено «За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Згідно з частиною першою\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr\~Volkov\~v.\~Ukraine, № 21722/11, § 165)). З урахуванням положень частини першої\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене\~статтею 43 Конституції України\~право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.». Під час розгляду справи представниками відповідача не доведено факту належного виконання чинного законодавства, тому вимога позивача визнати трудовий договір, укладений між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] , згідно наказу (розпорядження) №3-к від 01.04.2021 р. «Про прийняття на роботу», виданого фізичною особою - підприємцем [PERSON] , припиненим з 30.09.2022 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України та ст.ст.4,5,6 Закону України «Про судовий збір», оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при поданні позову про поновлення на роботі, сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved