Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

Рух справи 27.06.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» надійшла вказана позовна заява, датована 26.06.2022, за підписом представника позивача - адвоката Піскового Я.В. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить суд: - витребувати у приватного нотаріуса Бригіди В.О. належним чином завірену копію виконавчого напису нотаріуса № 51147 від 29.12.2021 та № 51148 від 29.12.2021, а також належним чином завірені копії документів за якими у позивача, виникла заборгованість перед ТОВ "ІНСТАФІНАНС" та на підставі яких були видані відповідні виконавчі написи нотаріуса; - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 51147 вчинений приватним нотаріусом Бригідою В.О. 29.12.2021, щодо стягнення із [PERSON] заборгованості у розмірі 17 721,70 грн, на користь ТОВ "ІНСТАФІНАНС"; - визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 51148 вчинений приватним нотаріусом Бригідою В.О. 29.12.2021, щодо стягнення із [PERSON] заборгованості у розмірі 18 190,63 грн, на користь ТОВ "ІНСТАФІНАНС"; - стягнути з ТОВ "ІНСТАФІНАНС" на користь [PERSON] судові витрати в даній справі, а саме: судовий збір, а також витрати на професійну правову (правничу) допомогу в розмірі 20 000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 05.07.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 06.07.2022 зазначений позов був залишений без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків (зокрема, для надання доказів сплати судового збору або доказів звільнення від його сплати). На виконання відповідної ухвали 18.07.2022 до суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої додано докази сплати судового збору в установленому порядку та розмірі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22.07.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Доводи позову В позові вказується, що в лютому 2022 року [PERSON] із системи «ДІЯ» стало відомо, що на підставі виконавчих написів нотаріуса № 51147 від 29.12.2021 та № 51148 від 29.12.2021 вчинених приватним нотаріусом Бригідою В.О., приватним виконавцем Попляк В.В., відносно неї відкрито виконавчі провадження № 68441935 та 68442028 про що винесено відповідні постанови та застосовані інші санкції відносно позивача щодо стягнення із останнього 17 721,70 грн, та 18 190,63 грн, відповідно. При цьому, зазначається, що факт відкриття виконавчих проваджень відносно позивача підтверджується витягом інформації з реєстру автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства Юстиції України (скріншот з реєстру додається). Сторона позивача, звертаючись до суду з даним позовом наголошує, що жодних вимог про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором позивач не отримував, у зв`язку з чим не мав можливості висловити свої заперечення з приводу наявності боргу. Також, категорично стверджує, що суми, які відповідач бажає стягнути за допомогою приватного виконавця, не є безспірними. Позивач вважає, що оскаржувані виконавчі написи вчинені з порушеннями порядку вчинення виконавчих написів, а зміст оспорюваних виконавчих написів не відповідає вимогам ст.. 89 Закону України «Про нотаріат». При цьому, у позові зауважується, що жодних вимог про необхідність погашення заборгованості позивач не отримував, у зв`язку з чим не мав можливості висловити свої заперечення з приводу наявності боргу. Крім того, сторона позивача допускає, що оскаржені виконавчі написи були вчинені нотаріусом без дотримання 30-денного строку, встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, що є порушенням прав позивача/«Боржника» щодо можливості спростування розміру заборгованості, а отже, заявлена відповідачем до стягнення заборгованість не могла вважатися безспірною на момент вчинення виконавчих написів. В позові вказується, що відповідач не надав нотаріусу й докази направлення позивачу листа-вимоги про повернення боргу та отримання Боржником такого листа, в зв`язку із чим позивач вважає, що встановлена законом процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса не була дотримана (виконана), а саме позивач не був повідомлений про вимогу повернути заборгованість, що є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню. Окрім того, сторона позивача звертає увагу суду і на той факт, що правочини на підставі якого виникли взаємовідносини між позивачем та відповідачем нотаріально не посвідчувалися, тому це є ще однією безумовною підставою для визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню. Щодо правової позиції відповідача 11.09.2023 до суду надійшли письмові пояснення, датовані 07.09.2023, за підписом представника ТОВ «Інстафінанс», в яких відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 92-104). У таких поясненнях відповідач вказує, що 11.03.2021 та 24.04.2021 року між ТОВ «Інстафінас» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ID8694968 та № IU8774033 за допомогою дистанційних засобів. Відповідачем були виконанні свої зобов`язання щодо надання кредиту, в свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за кредитними договорами в повному обсязі не виконала. Відповідач звертає увагу, зокрема, на те, що враховуючи судову практику, а також вимоги закону, нотаріус під час вчинення виконавчого напису повинен підтвердити наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, тобто встановити безспірну заборгованість на день вчинення виконавчого напису, а усі інші документи, які стягувач надає нотаріусу разом з заявою про чинення виконавчого напису, є лише формальною ознакою. Також, якщо боржник не погоджується з виконавчим написом, останній має право звернутися до суду з відповідним позовом. Однак в свою чергу суди при розгляді даної справи мають вставити дійсну суму заборгованості та вирішити питання про: у разі безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє у їх задоволенні, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Відповідач вважає, що твердження позивача є надуманим та не об`єктивними і не відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на те, що станом на день вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 не є правомірною та розділ Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, яким регламентується вчинення виконавчих написів нотаріусів на кредитних договорах, які не були нотаріально посвідчені - не був належним чином скасований. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Як зазначає відповідач та не спростовує позивач, 11.03.2021 та 24.04.2021 року між ТОВ «Інстафінас» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ID8694968 та № IU8774033 за допомогою дистанційних засобів. Зі слів відповідача, ТОВ «Інстафінанс» були виконанні свої зобов`язання щодо надання кредиту, в свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за кредитними договорами в повному обсязі не виконала. Вбачається, що у зв`язку з зазначеними обставинами відповідач звернувся до приватного нотаріуса за видачею оскаржених виконавчих написів. Як стверджує позивач, на підставі виконавчих написів нотаріуса № 51147 від 29.12.2021 та № 51148 від 29.12.2021, вчинених приватним нотаріусом Бригідою В.О., приватним виконавцем Попляк В.В., відносно неї відкрито виконавчі провадження № 68441935 та 68442028 про що винесено відповідні постанови та застосовані інші санкції щодо позивача в порядку стягнення з неї 17 721,70 грн, та 18 190,63 грн, відповідно (а.с. 40). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Процедура вчинення нотаріусами виконавчих написів визначена у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595). Відповідно до ст. 88 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Згідно з ст. 87 ЗУ «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 3.2, 3.5 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999. Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку. Пунктом 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 до Переліку, визнано незаконними та нечинними, а саме: визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 рішення суду залишено без змін. Суд враховує в якості рекомендаційного/консультаційного роз`яснення, викладене у п. 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», за змістом якого визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Таким чином, застосуванню при вирішенні спору підлягає постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 від 29.06.1999 (в редакції постанови КМУ від 29.11.2001). Пунктом 1 зазначеного Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Підпунктом 5.1. пункту 5 глави 16 «Вчинення виконавчих написів» розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, встановлено, що виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Таким чином, після скасування внесених постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 662 до Переліку змін виконавчий напис міг бути вчинений лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору чи його дублікату, що має силу оригіналу. Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності необхідних оригіналів договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Суд враховує, що оскаржувані виконавчі написи вчинені нотаріусом 29.12.2021, тобто після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14. Договори, на підставі якого було вчинено оскаржувані виконавчі написи, укладались дистанційно, нотаріально посвідчені не були, що не заперечується відповідачем. Доказів та обґрунтувань протилежного учасниками судового провадження не надано. Таким чином, матеріалами справи не спростовано, що подані відповідачем для вчинення виконавчих написів документи не відповідали вказаним вимогам Переліку. Отже, оскільки, судом встановлено, що укладені з позивачем договори, які надані нотаріусу для вчинення виконавчих написів, не були посвідчені нотаріально, то наявні підстави для визнання відповідних виконавчих написів нотаріуса таким, що не підлягають виконанню, саме у зв`язку з зазначеним. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 172/1652/18 (провадження № 61-16749св19), де, зокрема, зазначено наступне: «укладений між банком та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Пізніше таку правову позицію підтвердила і Велика Палата Верховного Суду, яка в п.п. 93-95 постанови від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21) вказала, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Зазначене вище дає підстави для визнання спірних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку із недотриманням приватним нотаріусом під час їх вчинення вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, судом береться до уваги, що у постанові від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. У постанові від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла аналогічного висновку, викладеного вищевказаній постанові від 27.03.2019 у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). При цьому, у справі, яка переглядається, відповідачем не доведено, а позивачем оспорюється, що сума заборгованості була саме такою, як зазначено у оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса. Разом з цим, з матеріалів справи не вбачається, що при винесенні оскаржуваних виконавчих написів приватний нотаріус вчинив дії щодо перевірки безспірності заборгованості. Також суд враховує, що у постанові від 13.10.2021 у справі № 554/6777/17-ц (провадження № 61-17750св20) Верховний Суд зазначив, що чинне законодавство України не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника і з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця. Проте право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення. Однак, враховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, для забезпечення такої безспірності нотаріусові бажано з`ясувати у позичальника наявність заперечень щодо вчинення виконавчого напису або сплати ним боргу. Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.01.2023 у справі № 619/4933/20 (провадження № 61-12141св21) якщо відповідачем не доведено направлення позивачу та отримання ним вимоги про усунення порушень за договором позики грошових коштів, це є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. З урахуванням викладеного у сукупності, позовні вимоги про визнання оскаржуваних виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо судових витрат Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Щодо судового збору Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 984,80 грн судового збору сплаченого за подання позовної заяви (а.с. 64-65). Щодо витрат на правничу допомогу Відповідно до ч. 1, с. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову [PERSON] просить суд, зокрема, стягнути з ТОВ «Інстафінанс» на користь позивача 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 14). В позові звертається увага на те, що: - 09.02.2022 до керуючого Адвокатським Бюро «Ярослава Піскового», за правовою допомогою звернулася [PERSON] , в зв`язку із чим, між Адвокатським бюро та Клієнтом були укладені відповідні договори про надання правової (правничої) допомоги № 09/02/22 від 09.02.2022 та № 09/02/22-1 від 09.02.2022 (а.с. 29-32, 48-52); - Предметом вказаних договорів про надання правової (правничої) допомоги, є надання з боку керуючого Адвоката Адвокатським Бюро «Ярослава Піскового», Клієнту, відповідних юридичних (правових) консультацій, проведення позовної роботи, підготовки, направлення адвокатських запитів та представлення інтересів Клієнта в судових та інших органах, в тому числі й в державних; - Згідно умов договору № 09/02/22 від 09.02.2022 про надання правової (правничої) допомоги, між керуючим Адвокатом Адвокатського Бюро «Ярослава Піскового» та позивачем було досягнуто домовленість, що: «…Загальна вартість наданих послуг за цим договором, по оскарженню виконавчого напису нотаріусу № 51147 від 29.12.2021 виданим ПНКМНО Бригідою В.О. , складає 10 000,00 (десять тисяч) гривень…»; - Згідно умов договору № 09/02/22-1 від 09.02.2022 про надання правової (правничої) допомоги, між керуючим Адвокатом Адвокатського Бюро «Ярослава Піскового» та Позивачем було досягнуто домовленість, що: «…Загальна вартість наданих послуг за цим договором, по оскарженню виконавчого напису нотаріусу № 51148 від 29.12.2021 року виданим ПНКМНО Бригідою В.О. , складає 10 000,00 (десять тисяч) гривень…»; - 09.02.2022 з боку Адвокатського Бюро «Ярослава Піскового», Клієнту (позивачу) були виставлені рахунки № 09/02/22-Р та № 09/02/22-Р-1 на оплату, за надання правової (правничої) допомоги по вказаним договорам (а.с. 33); - 09.02.2022 позивачем було сплачено Адвокатському Бюро «Ярослава Піскового» 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень за надання правової (правничої) допомоги, по договору № 09/02/22 від 09.02.2022 року та № 09/02/22-1 від 09.02.2022, що підтверджується копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів № 09/02-О від 09.02.2022 та № 09/02-О-1 від 09.02.2022 (а.с. 37, 53), крім того 11.02.2022 між Бюро та Клієнтом були укладені акти про прийняття-передачі наданих послуг до договорам про надання правової (правничої) допомоги № 09/02/22 від 09.02.2022 та № 09/02/22-1 від 09.02.2022 (а.с. 34-36). Також, матеріали справи містять копії: ордерів № 1034119 від 21.06.2022 на право представлення інтересів [PERSON] адвокатом Пісковим Я.В. на підставі договорів про надання правової допомоги № 09/02/22 від 09.02.2022 та № 09/02/22-1 від 09.02.2022 (а.с. 17, 41); свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 38); посвідчення адвоката (а.с. 39). У письмових поясненнях відповідач просить суд, зокрема, задовольнити клопотання ТОВ «Інстафінанс» щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 0 грн 00 коп. шляхом відмови у задоволенні стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у даній справі. При цьому, відповідач звертає увагу на те, що позовна заява у даній справі є незначної складності, оскільки позовна заява про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є шаблонним документом, підготовка якого не потребує багато часу, значних зусиль, особливих навиків та знань, і не може вважатися складною юридичною роботою для адвоката. Судова практика з питань визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у подібних правовідносинах є сталою. Також, відповідач наголошує, що за своєю категорією справа № 760/7761/22 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає, не є складною для адвоката, який за своїм правовим статусом має достатню правову кваліфікацію, а лише зазначення в позовній заяві розміру витрат на правову допомогу не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі 20 000 грн, адже цей розмір не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та співмірності, та жодним чином не доведений належними доказами. Таким чином, на думку відповідача, вартість послуг, заявлених позивачем у справі № 760/7761/22, є суттєво завищеною, необґрунтовано високою, не відповідає ринковим цінам за аналогічні послуги та не відповідає критерію розумності та співмірності зі складністю і тривалістю справи. Суд бере до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19 вказано, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Крім того, судом враховується, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.10.2020 у справі № 910/15191/19). Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22). У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (див. постанову Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 910/8342/21). Разом з тим, суд враховує, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17). Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). У додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved