Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить стягнути з відповідачки на свою користь 29851,25 грн боргу за спожиті послуги централізованого опалення за період з 01.01.2014 по 01.12.2022 за адресою: [ADDRESS] , та витрати на оплату судового збору. У відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Богунського районного суду м.Житомира справу №295/13104/22 передано на розгляд судді Воробйовій Т.А. Ухвалою суду від 09.01.2023 відкрито провадження у даній справі та визначено, що відповідно до ст. 19, 274 ЦПК України позовна заява підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву (а.с.21-24), з додатками, за яким відповідачка [PERSON] заперечує обгрунтованість заявлених позовних вимог по справі та просить відмовити у їх задоволенні. Відповідачка посилається на те, що позов щодо стягнення боргу, який виник у період з 2014 року по 31.12.2019, у сумі 24470,11 грн, не підлягає задоволенню, у зв`язку зі спливом позовної давності. Вимоги позивача, викладені у позові, відповідачкою визнаються частково, за період надання послуг з 01.01.2020 по 21.02.2023, в сумі 5381,14 грн (обраховані відповідно до наданого нею розрахунку за вказаний період, а.с.23-24), які відповідачка має намір погасити, сплачуючи рахунки за надані послуги у більших сумах, ніж вказані у рахунках, з метою погашення заборгованості, що склалася у минулому. У відзиві відповідачка також вказує, що доданий до позовної заяви у копії договір про надання послуг від 09.06.2010 не підписаний нею особисто, підпис, який міститься у договорі зі сторони споживача їй не належить. Відповідачкою наведені зауваження до доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості та вказано, що у рахунках на опалення вказано кількість проживаючих 3, що не відповідає дійсності, оскільки з 04.06.2021 склад зареєстрованих осіб становив дві особи, довідка про що у серпні 2021 року направлялась позивачу засобами зв`язку. Відповідачка у відзиві також зазначає, що квитанції-повідомлення включають до оплати загальнобудинкові потреби на опалення, сума яких складає 1/3 від загальної суми рахункудо сплати за місяць та не погоджується з тим, що у формулу розрахунку всієї опалювальної площі будинку включена вся площа будинку 2700,9 кв.м., а не площа приміщень загального користування, вважаючи, що в такому випадку, площа її квартири враховується до сплати двічі. Також вказує, що у квитанціях за 2020-2022 р визначена опалювальна площа будівлі 2222,4 кв.м. в квитанції за січень 2023 року визначена опалювальна площа будівлі 2700,9 кв.м. Відповідачка зауважує, за яких обставин площа будівлі зросла на 478,5 кв.м. Від позивача надійшла письмова відповідь на відзив (а.с.40-42), у якому щодо аргументів відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності по заборгованості за період з 01.01.2014 року по 12.12.2019 року позивач послався на приписи статей 256, 259 ЦК України та вказав, що відповідно до п.9.1 укладеного між сторонами у справі договору про надання послуг з централізованого опалення від 09.06.2010, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості становить п`ять років. Тому, оскільки 13.12.2022 позивачем було подано позовну заяву про стягнення заборгованості, п`ятирічний строк позовної давності за даними позовними вимогами почався з 13.12.2017. Станом на 01.12.2017 року на особовому рахунку відповідача була заборгованість за надані позивачем послуги в сумі 5895,15 грн. З огляду на те, що строк позовної давності продовжено відповідно до вимог Закону України від 30.03.2020 №540-ІХ на строк дії карантину, тому заборгованість за період з 12.03.2017 до 01.10.2022 підлягає до стягнення. Станом на 01.03.2017 року на особовому рахунку відповідача була заборгованість за надані позивачем послуги в сумі 4739,80 грн. При цьому, позивач також зауважив про переривання перебігу строку позовної давності відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України, вказавши, що відповідно до наявного у справі розрахунку заборгованості відповідачка здійснювала періодичні платежі за надані послуги, тим самим визнавши свою заборгованість, що є доказом переривання строків позовної давності, оскільки дані оплати були зараховані на погашення заборгованості попередніх періодів. Жодних заяв від відповідачки щодо неправильного нарахування або інших претензій щодо зазначених у квитанціях на оплату сум до позивача не надходило. З огляду на належне обгрунтування клопотання про поновлення пропущеного позивачем п`ятиденного процесуального строку для подання відповіді на відзив, таке клопотання підлягає задоволенню судом. У відповідь на відповідь на відзив, відповідачкою надіслано до суду лист (а.с.45-48), у якому [PERSON] , зокрема, вказала, що позивачем не розкрито інформацію на яких підставах ним змінено обсяг опалювальної площі будівлі; ціна послуги "загальнобудинкові потреби на опалення" в рахунках прихована, а питома вага вартості цієї послуги до вартості опалювальної площі житла складає 35%. Також, відповідачка зауважує, що зміст доданого до позову договору не містить підстав для включення до оплати споживачем вартості "загальнобудинкових потреб на опалення". 28.09.2023 від позивача надійшли до суду письмові пояснення, у яких позивач зреагував на заперечення відповідачки щодо позовних вимог та доводів, за якими останньою ставляться під сумнів правильність нарахувань за надані позивачем послуги. Зокрема, позивач зазначив, що 09.06.2010 між ним та [PERSON] як споживачем послуг укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. Даний договір діяв до 01.10.2021 та жодного разу не був заперечений відповідачкою, у встановленому законом порядку його недійсність не визнавалася. З 01.10.2021 КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради надає відповідачці послуги з постачання теплової енергії, у відповідності до вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 №2189 та Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830. Позивач у поясненнях зауважує, що в КП "Житомиробленерго" Житомирської міської ради протягом 2021 року відсутні зареєстровані від відповідачки звернення щодо передачі інформації про кількість осіб, зареєстрованих у кватирі відповідачки. Водночас, позивач повідомив, що відомості про кількість зареєстрованих осіб не бере участь у проведенні нарахувань за надані послуги теплопостачання, в квитанції такі відомості вказуються інформаційно. Також, позивач пояснив, що у квитанціях-повідомленнях на оплату послуг, надісланих відповідачці за жовтень та листопад 2022 року зазначалась інформація про опалювальну площу будівлі (опалювальну площу всіх споживачів, які користуються послугами централізованого теплопостачання в житловому будинку по [ADDRESS] ) у розмірі 2222,4 кв.м. У квитанції-повідомленні за січень 2023 року, яку отримала відповідачка, інформація про опалювальну площу будівлі була уточнена, а саме, зазначено опалювальну площу всіх споживачів послуг постачання теплової енергії, на яких розподіляються загальнобудинкові потреби у розмірі 2700,9 к.в.м. Саме опалювальна площа у розмірі 2700,9 кв.м. використовувалась при проведенні нарахувань за надані послуги і в жовтні, листопаді, грудні 2022 року та в подальшому, відповідно до вимог Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 №315 (далі- Методика розподілу). Тому, твердження відповідача про те, що опалювальна площа будівлі, яка використовується при проведенні нарахувань зросла на 478,54 кв.м. не відповідає дійсності, вказує позивач. При цьому, зауважив, що період заборгованості, заявленої до стягнення у справі - з 01.01.2014 по 01.12.2022, а також, позивач навів для прикладу як здійснюється нарахування виставленої відповідачці до оплати суми у листопаді 2022 року та у жовтні 2022 року, розрахунковим методом відповідно до розділу ІІІ п.1-2 Методики розподілу, зазначивши, що аналогічно проводиться розподіл щомісячно, враховуючи температуру навколишнього середовища і кількість годин надання послуги конкретного періоду. 06.11.2023 до суду надійшов лист відповідачки (а.с.52-54) на пояснення позивача, де [PERSON] повторно вказала, що договір про надання послуг з централізованого опалення від 09.06.2010, копія якого додана до позовної заяви, з нею не укладався, підпис зі сторони отримувача послуг їй не належить; примірника договору не має, тому будь-які умови договору їй не відомі. Щодо інформації про текст договору про надання послуг з постачання теплової енергії, опублікованого на офіційному сайті 01.10.2023 відповідачка вказала, що споживач не може знайти договір ні на головній сторінці сайту, ні в розділі інформації для споживачів, ні в особистому кабінеті. По QR коду з квитанції відкривається особистий кабінет, де немає посилання на текст договору про надання послуг з постачання теплової енергії. Тому вказує що тексту договору немає у вільному доступі на сайті www.tke.org.ua; послуги теплової енергії відомі виключно за інформацією отриманих від позивача квитанцій. Також, відповідачка повідомила, що у період з 01.12.2022 по 20.10.2023 нею сплачено за послуги позивача усього 18870,94 грн. Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Згідно з ч.5\~ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Стаття 322 ЦК України тягар утримання майна покладає на власника. Судом встановлено та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.12.2022 за №316971455, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2006 (а.с.4-5). Загальновідомою є інформація, що розпорядженням Житомирського міського голови у 2016 році перейменовано вулицю Шелушкова на вулицю Князів Острозьких. З інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Заборгованість за послуги з централізованого опалення даної квартири станом на 01.12.2022 складає 29851,25 грн, що підтверджується, зокрема, розрахунком заборгованості по особовому рахунку. Відповідно до положення п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно із ч. 1 ст. 9 вказаного Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Майже аналогічні за змістом норми містились у Законі України №1875-IV, а саме у п. 5 ч. 3 ст. 20, ч. 1 ст. 32 Закону. Позивачем до справи надано засвідчену копію договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, від 09.06.2010, укладеного між КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради та власником квартири [PERSON] як споживачем (а.с.7-8). Вказаний договір діяв до 01.10.2021. При цьому, стосовно доводів [PERSON] про те, що на договорі про надання послуг з централізованого опалення від 09.06.2010, копія якого надана суду, підпис зі сторони споживача їй не належить, суд зауважує, що вказана обставина є лише бездоказовим твердженням відповідачки, оскільки не була доведена суду шляхом використання відповідних засобів доказування. Водночас, стаття 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Будь-яких доказів щодо визнання судом недійсним договору між сторонами від 09.06.2010, або ж щодо наявності підстав вважати вказаний правочин нікчемним (недійсним в силу закону) або неукладеним, відповідачкою під час розгляду справи суду не надано. Відтак, доводи [PERSON] з даного приводу є не доведеними, тому судом до уваги не приймаються. Як передбачено ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання, згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З 01.10.2021 КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради надає відповідачці послуги з постачання теплової енергії, у відповідності до вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 №2189 та Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830. Відповідно до ч.5 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Оскільки співвласники будинку по [ADDRESS] рішення про вибір моделі договірних відносин не прийняли та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги, текст договору про надання послуг з постачання теплової енергії було опубліковано на офіційному веб-сайті КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради 01.10.2021, тому він вважається укладеним. Доводів щодо звернення [PERSON] до КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради з письмовими заявами із запереченнями щодо укладення такого договору відповідачкою не висловлювалось та не підтверджувалось. Крім того, часткові оплати відповідачки за надані послуги свідчать про акцептування договору приєднання, оскільки вчиняються дії, які засвідчують волю споживача до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги (у тому числі здійснення оплати наданих послуг) (ч.4 ст.13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 №2189). При цьому, зобов`язання у споживача можуть виникати і за відсутності формальних договірних стосунків. Відповідно до ч.4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Подібні правові висновки щодо застосування\~відповідних норм\~права викладені у ряді постанов суду касаційної інстанції, наприклад у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц (провадження № 61-909св17). Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , у період з 01.01.2014 по 01.12.2022 забезпечувалася послугами централізованого опалення/постачання теплової енергії, які надавало КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, а доказів протилежного суду не надано й судом не здобуто, натомість [PERSON] порушувала свій обов`язок щодо оплати наданих послуг, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог комунального підприємства. Так, щодо заперечень відповідачки суд бере до уваги, що з січня 2014 року по листопад 2022 року [PERSON] не зверталась до КП "Житомиртеплокомуненерго" ЖМР з заявами про відключення від мереж централізованого опалення багатоквартирного житлового будинку та/або неякісного надання послуг. Крім того, з грудня 2015 року по березень 2016 року, а також з жовтня 2016 року по березень 2017 року відповідачка отримувала державну субсидію на оплату послуг централізованого опалення та здійснювала доплату обов`язкового платежу за субсидією, чим підтверджувала наявність послуг з централізованого опалення та необхідність їх оплати; також періодично здійснювала часткову оплату наданих послуг. В матеріалах справи наявні обгрунтовані розрахунки суми заборгованості, підтверджені відповідними відомостями про порядок надання послуги, тарифи, які застосовувало підприємство для проведення нарахувань, показники споживання тепла, розподіл обсягу спожитих послуг по будинку та конкретно по квартирі [ADDRESS] , які не спростовані твердженнями відповідачки. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України»). Суд зауважує, що доводи відповідачки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються наданими позивачем поясненнями (зокрема, щодо відомостей про зареєстрованих осіб у квартирі, опалювальної площу всіх споживачів послуг постачання теплової енергії, на яких розподіляються загальнобудинкові потреби), у т.ч. наведеними у рішенні, та доказами, що їх доводять, відтак, наявні матеріали справи забезпечили належне дослідження судом обставин справи, достатнє для ухвалення законного та обгрунтованого рішення. Стосовно доводів відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності по заборгованості за період з 01.01.2014 по 12.12.2019, які оцінюються судом як заява про застосування строку позовної давності до вказаних вимог у розумінні ст.267 ЦК України, суд враховує таке. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1\~ст.261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч.2\~ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до положень статтей 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Крім цього, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р. Кабінетом Міністрів України прийнято 11.03.2020 постанову "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" за №211, якою установлено із 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував карантин на території України, останній раз до 31.12.2022. Також, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, статтю 1 якого частково змінено та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб відповідно до Указу Президента України від 12.08.2022 року №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", який затверджений Законом № 2500-IX від 15.08.2022. В постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21 сформульовані такі правові висновки: "Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України". У відповідності до п.9.1 укладеного між сторонами у справі договору про надання послуг з централізованого опалення від 09.06.2010, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості становить п`ять років. Позивач звернувся до суду з даним позовом 13.12.2022 щодо заборгованості за період з 01.01.2014 року по 01.12.2022, пропустивши визначений договором п`ятирічний строк позовної давності, з урахуванням заяви відповідачки про застосування строків позовної давності та положень про переривання позовної давності, визначених в Законі України №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020, за період із 01.01.2014 по 12.03.2015. У зв`язку із тим, що строк позовної давності застосовується судом виключно за заявою сторони та лише у тому випадку, коли наявні підстави для задоволення позовних вимог, суд, із урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, застосовує до позовних вимог щодо суми заборгованості за вказаний період строк позовної давності та відмовляє в задоволенні позову в цій частині, у зв`язку з пропуском позивачем п`ятирічного строку позовної давності при зверненні до суду з позовом. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] , належна відповідачці, забезпечується послугами централізованого опалення, котрі надає КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради, однак відповідачка порушує свій обов`язок щодо оплати наданих послуг, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , з урахуванням меж заявлених вимог та строку позовної давності (враховуючи його продовження за Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України) заборгованість в сумі 26673,17 грн (загальний розмір заборгованості 29851,25 грн - 3178,08 грн заборгованості поза межами строку позовної давності (до 03.2015)). При цьому, повідомлення відповідачки про здійснення нею платежів в рахунок погашення заборгованості не може бути взято судом до уваги, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин до справи не надано. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2216,77 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial