Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

В березні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Доводи позову обґрунтовано тим, що вона в продовж останніх 5 років підтримувала особисті стосунки з відповідачем. Але протягом останнього часу його поведінка становилась дуже агресивною. Він почав її принижував, а потім і погрожував. Стосунки з ним стали неможливі і вона їх повністю припинила, не зустрічалась з ним, на телефоні дзвінки не відповідала. Однак відповідач почав переслідувати її, часто дзвонив. Оскільки вона відмовлялась з ним говорити, до квартири не пускала відповідач прийшов до неї додому та влаштував скандал. Так 30.12.2019 року відповідач прийшов до її будинку та після того, як вона не пустила його до дому, почав малювати щось на стіни будинку. Побачивши це з вікна, вона намагалась зупинити його, натомість відповідач почав її обзивати та погрожувати. Після чого пішов до її гаражу. Після того, як відповідач пішов, вона вийшла на двір та побачила, що на стіні її будинку написана її адреса - номер квартири та будинку, її ім`я , а також те, що вона страждає на венеричну хворобу. Такий же напис був і на стіні її гаража. Зазначає, що після таких дій відповідача вона викликала поліцію та стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП. В своїх поясненнях, які відповідач дав поліції, він підтвердив, що дійсно зробив такий напис на будинку та гаражі, пояснивши це тим, що начебто вона заразила його венеричною хворобою. Своїми протиправними діями відповідач не тільки пошкодив її майно та вчинив дрібне хуліганство, але і завдав великої школи її честі та гідності, принизив її, зробив наклеп. Зазначає, що відповідач принизив її на очах багатьох людей, сусідів, знайомих, через дії відповідача її почали зневажати її сусіди, припинили спілкування через те, що вона нібито хвора на венеричне захворювання. Своїми протиправними діями відповідач завдав їй моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що вона була ображена та принижена в присутності сусідів, примушена була виправдовуватись перед ними. Крім цього, вона була змушена звернутись до медичного закладу та отримати довідку яка б підтвердила відсутність венеричних захворювань. Посилаючись на викладене, [PERSON] просила суд: визнати, що поширені [PERSON] відомості що [PERSON] страждає на венеричне захворювання не відповідають дійсності та принижують її честь, гідність та ділову репутацію, стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., стягнути з [PERSON] на її користь матеріальну шкоду (понесені витрати на проведення медичного обстеження) у розмірі 392,10 грн. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача адвокат Приземний С.С., надіслав на адресу суду відзиві, я якому посилається на наступне. Відповідач дійсно проживав тривалий час з позивачкою, підтримував особисті стосунки. За період сумісного проживання відповідач допомагав позивачці по домашньому господарству, надавав постійно фінансову допомогу. У період сумісного проживання між сторонами мали місце близькі відносини, як чоловіка та жінки. 30 грудня 2019 року відповідач дійсно прийшов до помешкання позивачки, для того щоб визначитися із стосунками та поставити всі крапки, оскільки позивачка тривалий час вже не підтримувала відносини із відповідачем. З невідомої причини для відповідача, позивачка викликала працівників поліції. По прибуттю працівниками поліції були відібрані від відповідача пояснення в яких викладено, що ним не вчинялось домашнє насильство, фізичної розправи відносно позивачки не здійснював, погрози життю не відбувалися. Незважаючи на надані відповідачем пояснення, працівники поліції склали протокол про адміністративне правопорушення, який в подальшому скеровано на розгляд до Ленінського районного суду м. Миколаєва. 20 лютого 2020 року Ленінський районний суд м. Миколаєва, головуючим суддею Коваленко І.В., по справі № 489/240/20 винесена постанова в якій зазначено наступне. [PERSON] , в судовому засіданні обставини, викладені в протоколі, заперечив, оскільки за вказаними у протоколі адресою та час нецензурно не виражався і фізичною розправою не погрожував. Потерпіла [PERSON] , пояснила, що [PERSON] , 30.12.2019 року написав на стіні будинку за адресою її проживання непристойні написи і саме цього дня нецензурно виражався в її адресу. Матеріали справи не містять будь-яких доказів вчинення [PERSON] дрібного хуліганства саме 03.01.2020 року, тому провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Зокрема, представник відповідача зазначає, що відповідач не погоджується із доводами позивача, що саме ним здійснено напис на стінці будинку позиваки та гаражу про венеричне захворювання, оскільки відповідач таких дій не вчиняв, а твердження позивача є безпідставним та необґрунтованими, а докази, які надані Позивачем в обґрунтування позову є недопустимими та неналежними. Зазначає, що суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України. Враховуючи наведене представник позивача вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачений вказаними нормами закону, а тому підстави для задоволення позовних вимог у суду відсутні. У судове засідання сторони та їх представники не з`явилися. Представник позивача адвокат Мантуленко О.М. та представник відповідач адвокат Приземний С.С., в заявах, направлених н адресу суду, просили суд проводити судове засідання без їх участі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 20 книгою другою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] проживав тривалий час разом, підтримували особисті стосунки. Однак у 2019 році відносини між ними почали погіршуватись. 30 грудня 2019 року відповідач прийшов за адресою, де мешкає позивачка, для того щоб визначитися із стосунками, оскільки позивачка тривалий час вже не підтримувала відносини з ним. З матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 489/240/20, яка була витребувана судом від Ленінського районного суду м. Миколаєва, зокрема у письмових поясненнях, відібраних працівниками поліції від відповідача [PERSON] 14.01.2020 року, вбачається, що саме він зробив напис на будинку та гаражі позивачки. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти. Статтями 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та встановлено, що кожен має право на повагу його гідності. Згідно з ч.1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Пункт 6 вищезазначеної постанови визначає, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Зі змісту п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18 вказаної Постанови роз`яснено, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст.10 ЦПК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Верховний Суд в постанові від 07 вересня 2022 року по справі № 317/1154/19 зазначив, що у справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова. Відповідно до ст.275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Тлумачення ст. 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень ст.10 Конвенції та практики ЄСПЛ. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою ст. 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації свободи кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблено чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. Тоді як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Відповідно до п.п. 26, 27 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З огляду на зазначене вище, суд наголошує що, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року. Згідно ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю, оскільки діями відповідача були висловлені оціночні судження. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Outcome: dismissed