Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому уточнюючі позовні вимоги просив суд визнати за позивачем [PERSON] , право власності на 2/3 части житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в порядку набувальної давності, визнати зазначений будинок спільним сумісним майном подружжя [PERSON] , та визнати за кожним з них по частці житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] та [PERSON] з 24 квітня 1971 року перебувають в шлюбі. Перебуваючи в шлюбі [PERSON] та [PERSON] 21.10.1988 року за договором купівлі-продажу придбали житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] продав, а [PERSON] купив будинок [ADDRESS] . Будинок глинобитний, критий черепицею, житловою площею 21 кв.м., Будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Криворізькою державною нотаріальною конторою 17.02.1988. В п.З Договору купівлі-продажу зазначено, що будинок належить продавцю [PERSON] на праві особистої власності згідно до запису в по господарський книзі №2 с. 54. [PERSON] за договором купівлі продажу, отримав грошові кошти за будинок у повному обсязі. При укладанні договору купівлі продажу також був наданий технічний паспорт з Криворізького БТІ, де зазначено що вартість будинку та господарчих споруд склала 3732 рублі. Відповідно до п:.4 Договору, продаж будинку здійснено за 3200 рублів. Первинно в технічному паспорті власником був зазначений лише [PERSON] . Слід зазначити, що договір купівлі продажу надрукований на аркуші та відповідно з надрукованого тексту видно, що продавцю [PERSON] належав цілий житловий будинок, а не частина. Через декілька днів, після укладення договору, покупця будинку [PERSON] викликали до сільської ради, попросили надати оригінал договору купівлі продажу та технічний паспорт, а через декілька днів, повернули їм договір купівлі продажу в якому вже від руки ( а не надруковано) були внесені зміни, а саме що [PERSON] купив 1/3 частину житлового будинку. В технічному паспорті також були внесені зміни на першій сторінці була змінена дата складання - 28.10.1988 року (договір ж купівлі продажу відбувся 21.10.1988 року) та в графі-власники будинку вже було зазначено [PERSON] - 1/3, також [PERSON] . Лише після цього позивачі дізналися, що продавцю належала 1/3 частина будинку, а заплатили за 1/1 частину будинку. Також дізналися, що начебто 2/3 частини будинку належить [PERSON] , однак правовстановлюючих документів на 2/3 частини будинку їм надано не було та вони їх не бачили. За таких обставин, продавець [PERSON] повинен був повідомити співвласника [PERSON] про те, що він продає позивачам частину будинку. [PERSON] повинна була повідомити сільську раду, яка посвідчила договір купівлі-продажу, про те, що вона не буде купувати частину будинку співвласника. [PERSON] також мала право оскаржити договір купівлі-продажу. Позивачі, після того, як дізналися, що [PERSON] продав їм лише частину будинку, звернулися до нього, щоб його рідна сестра [PERSON] , за відповідним договором передала їм у власність передали 2/3 частини будинку, то останній впевнив їх, що все буде вирішено. На той час [PERSON] мешкав в с. Недайовада, а спірний будинок належав його померлим батькам. Приблизно наприкінці 1988 року до [PERSON] приїхала його рідна сестра [PERSON] , яка повідомила їх, що отримала 2/3 частини грошових коштів від продажу спірного будинку. Договір купівлі-продажу оспорювати не буде та впевнила позивачів що передасть у власність належну їй частину будинку. Однак, [PERSON] не виконала обіцянку та не вчинила жодних дій передачі у власність частини будинку. [PERSON] надала дозвіл на перебудову та реконструкцію житлового будинку, у зв`язку з тим, що будинок був глинобитний та збудований у 1947 році. З моменту отримання документів про право власності на 2/3 частини будинку [PERSON] ніколи в будинку не мешкала та його не утримувала, не здійснювала заходів та обов`язків по утриманню будинку, але вона надала усний дозвіл [PERSON] та [PERSON] , на реконструкцію, капітальний ремонт та перепланування будинку. Всі вищезазначені дії [PERSON] свідчать про те, що вона до своєї частки будинку не відносилася як до свого майна. Після того як позивачі фактично переробили будинок, він мав вже інші технічні характеристики. В 2015 році позивачі випадково в с. Недайвода зустріли [PERSON] та знову просили, щоб вона передала документально позивачам 2/3 частина будинку. [PERSON] знову пообіцяла безкоштовно передати позивачам частину будинку, але угода у нотаріуса буде за гроші позивачів. [PERSON] також повідомила позивачів, що для вчинення угоди приїде на початку 2016 року. Однак [PERSON] в зазначений час до позивачів не приїхала та не передала їм у власність належну їй 2/3 частину будинку. Позивачі з 1988 року відкрито та безперервно володіють 1/3 та 2/3 частиною будинку, добросовісно сплачують комунальні платежі за весь дім, утримують будинок в належному стані, роблять поточні ремонти, у зв`язку із чим виникла необхідність звернутися до суду із зазначеним позовом. Сторони в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, до початку розгляду справи надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача позов підтримав, просив суд, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача при ухваленні рішення покладався на розсуд суду. В зв`язку з тим, що сторони правом на участь в судовому засіданні не скористалися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.04.1971 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.19). За час перебування в шлюбі, а саме, 21.10.1988 року, [PERSON] набув право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.25)та копія договору купівлі продажу від 21.10.1988 (а.с.20). Як видно з матеріалів справи, іншим власником 2/3 частки житлового будинку була [PERSON] , про що свідчать копія технічного паспорту (а.с. 22), та довідка з Криворізького БТІ від 25.05.2023 (а.с.62). Відповідно до довідки Глеюватської сільської ради від 13.04.2023 (а.с. 36), [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації в [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] , [INFO] . З жовтня 1988 року окрім [PERSON] та [PERSON] , в будинку ніхто не проживав та не утримував його. Відповідно до\~статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч.1, 4ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Зокрема, виходячи зі змісту\~ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Беручи до уваги положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Як зазначили в позові позивачі, після того, як вони дізналися, що [PERSON] продав їм лише частину будинку, а заплатили вони за весь будинок, останні звернулися до нього, щоб його рідна сестра [PERSON] , за відповідним договором передала їм у власність передали 2/3 частини будинку, то останній впевнив їх, що все буде вирішено. Позивачі неодноразово просили, [PERSON] , щоб вона передала документально позивачам 2/3 частина будинку. [PERSON] знову пообіцяла безкоштовно передати позивачам частину будинку, але угода у нотаріуса буде за гроші позивачів. [PERSON] також повідомила позивачів, що для вчинення угоди приїде на початку 2016 року. Однак [PERSON] в зазначений час до позивачів не приїхала та не передала їм у власність належну їй 2/3 частину будинку. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як видно з матеріалів справи, [PERSON] , померла [INFO] (а.с.93), після її смерті із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.106). З матеріалів справи видно, що позивач [PERSON] , є добросовісним володільцем будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить довідка Глеюватської сільської ради від 13.04.2023 (а.с. 36), відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації в [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON] , [INFO] . З жовтня 1988 року окрім [PERSON] та [PERSON] , в будинку ніхто не проживав та не утримував його. Крім того, позивач займався газифікацією зазначеного будинку, сплачував комунальні послуги за весь будинок, та відремонтував його, про що свідчать документи, щодо оснащення будинку газопостачанням (а.с.136-138), квитанції про сплату комунальних послуг (а.с.139-156) та новий технічний паспорт на будинок, виготовлений 28.09.2015. Отже, беручи до уваги, що позивач [PERSON] добросовісно володіє майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком, ремонтувати його за власні кошти, сплачувати комунальні рахунки, зважаючи на відсутність спадкоємців після смерті [PERSON] , відсутність заперечень з боку відповідача Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської, суд вважає за можливе визнати за позивачем [PERSON] право власності на 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , які за життя належали [PERSON] , в порядку набувальної давності. Крім того, позивачі в своїй позовній заяві просили визнати житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя, та визначити за кожним по частині зазначеного домоволодіння. Відповідно до ч. 3ст. 368\~ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як видно з матеріалів справи, [PERSON] набув право власності на 1/3 частку спірного домоволодіння 21.10.1988 та на 2/3 частки 20.12.2023, тобто під час перебування у шлюбі з [PERSON] . Так, відповідно до\~ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01.01.2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі\~ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно зі\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ст. 16\~Закону України «Про власність»\~(в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і\~Кодексом про шлюб та сім`ю\~України. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 9 своєї постанови від 12 червня 1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм\~Кодексу про шлюб та сім`ю\~України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно виходити з того, що відповідно до статей\~22,\~25,\~27-1 КпШС України\~спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічна норма міститься і в\~Сімейному Кодексі України\~чинному з 01.01.2004 року, на момент існування спірних правовідносин та вирішення спору. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Ст. 68 СК України\~передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1\~ст. 69 ЦК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.\~368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч. 1\~ст. 70 СК України\~- у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,\~частки майна дружини та чоловіка є рівними,\~якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Пунктом 23Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст.\~325\~ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст.77,78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях\~57,60встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60\~СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно доп.30постанови Пленуму ВСУ від21.12.2007р.№ 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст. 60 СК України. Відповідно до положень ст.ст.76,\~77,\~78,\~80,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким, чином, беручи до уваги , що набутий позивачами в період шлюбу будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за можливим розподілити його виходячи з правил рівності часток.

Outcome: approved