Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

В червні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення її із квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17 березня 2001 року. Позивач надав право відповідачу зареєструватися в належній йому квартирі, проте, після перенесеної позивачем у 2011 році травми голови здоров`я позивача стало погіршуватися, з цього часу шлюбні відносини між сторонами припинилися. Позивач після перенесеної травми довгий час не працював, проходив реабілітацію. В процесі реабілітації та лікування позивачу допомагала лише його матір [PERSON] 10 лютого 2022 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. В період реабілітації позивача його дружина погрозами примусово виселила його з належної йому квартири. Відповідач повністю ізолювала позивача від права користування його приватною власністю, всі намагання позивача врегулювати конфлікт та повернути своє законне право на розпорядження своїм майном закінчувалося конфліктами з відповідачем та погрозами з її боку. Проживання у квартирі позивача колишньої дружини [PERSON] створює йому перешкоди у користуванні квартирою, оскільки відповідач фактично виселила позивача з його квартири. Квартира є однокімнатною, загальною площею 34,70 кв.м., житлова площа складає 18,90 кв.м., таким чином, зважаючи на малу житлову прощу, неприязні стосунки та погрози відповідача, життя в одній квартирі є неможливим. Позивач звертався до поліції з метою відновлення права позивача на користування власним житлом через усунення перешкод користування квартирою, які створила відповідач. Наразі інформація щодо розгляду заяви позивача немає. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 липня 2023 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано десятиденний строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Позивачем недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі суду, було усунено, про що подано відповідну заяву. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року провадження у справі відкрито в спрощеному позовному провадженні, розгляд справи призначено у судове засідання за участю сторін, викликано сторони. 24 жовтня 2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову з додатками, в яких вона позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. 21 листопада 2023 року до суду надійшло письмове клопотання представника відповідача адвоката Хмарук Н.І. про витребування з Десятої Київської державної нотаріальної контори, Київського державного нотаріального архіву належним чином завіреної копії договору дарування спірної квартири від 17 березня 2001 року. В судовому засіданні 21 листопада 2023 року в задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Хмарук Н.І. про визнання явки позивача в судове засідання обов`язковою відмовлено. Частково задоволено клопотання представника відповідача адвоката Хмарук Н.І. від 21 листопада 2023 року про витребування доказів. Зобов`язано третю особу [PERSON] надати суду для огляду оригінал договору дарування від 17 березня 2001 року, який перебуває у неї. В судовому засіданні 05 грудня 2023 року оригінал договору дарування квартири від 17 березня 2001 року наданий третьою особою [PERSON] оглянуто та копію залучено до матеріалів справи разом із доказами направлення учасникам справи. 14 грудня 2023 року до суду надійшло письмове клопотання представника відповідача адвоката Хмарук Н.І. про витребування із Дніпровського УП ГУНП в м. Києві копії матеріалів справи щодо заяви [PERSON] про усунення перешкод користування власним майном. До клопотання додано докази вживання заходів щодо самостійного отримання доказів. В судовому засіданні 19 грудня 2023 року в задоволенні клопотання про витребування доказів відмовлено, так як витребувані докази не стосуються предмету доказування. 14 грудня 2023 року представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про доручення доказів у справі з додатками, з підтвердженням направлення їх копій іншим учасникам справи. 18 грудня 2023 року до суду надійшли заява представника відповідача адвоката Хмарук Н.І. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з додатками, з доказами надсилання її копії учасникам справи, та клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи документів. Ухвалою суду від 19 грудня 2023 року в задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відмовлено. В судове засідання позивач не з`явився, разом із позовною заявою подав письмову заяву в якій позовні вимоги підтримав, посилаючись на норми ч. 3 ст. 211 ЦПК України справу просив розглядати за його відсутності. Представник позивача адвокат Звоненко О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Пояснила, що її довіритель [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 1999 року, у лютому 2022 року шлюб було розірвано за рішенням суду. На підставі договору дарування квартири від 17 березня 2001 року позивач набув права власності на квартиру [ADDRESS] . Згодом, в 2011 році позивач отримав травму голови, внаслідок чого довго лікувався, проходив реабілітацію. Внаслідок цих подій стосунки між сторонами погіршувалися, та приблизно з 2015 року відповідачка змусила позивача покинути належну йому квартиру, чинить перешкоди йому в проживанні, не допускає до житла. В якому стані перебуває квартира позивачу невідомо, доступу до неї він не має. Позивач змушений проживати де інде, наразі проживає у старшої доньки на дачі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, просила відмовити в їх задоволенні. Пояснила, що з позивачем не живуть п`ять років. Перешкод у проживанні йому ніхто не чинить, він має ключі від квартири, але не має ключів від загального коридору. Коли він приходив, то відповідачка завжди його пускала до квартири, він також перевіряв замки. Відповідачці відомо, що позивач проживає з іншою жінкою. Заяву в поліцію про усунення перешкод у користуванні квартирою писала його мати [PERSON] , з цього приводу навіть приходив дільничий, відбирав пояснення, однак сказав, що підстави для подачі заяви в поліцію були відсутні, так як немає доказів щодо вчинення перешкод у користуванні квартирою з боку відповідачки. В квартирі відповідачка проживає разом зі спільною з позивачем дитиною - донькою [PERSON] , 2005 року народження, на утримання якої з позивача стягуються аліменти. До шлюбу сторони проживали в гуртожитку. Також, відповідач пояснила, що у сторін є дача, яку вони побудували перебуваючи у шлюбі, та яку вона залишила позивачу з його новою жінкою. Якщо він хоче жити в квартирі, то він може приходити та жити, але він не хоче, так як є інша жінка. Позивач не заперечував проти реєстрації відповідачки в квартирі. Позивач завжди попереджає коли приходить. Після отриманої в 2011 році травми позивач ще жив в квартирі, потім пішов, ніхто його не виселяв. Представник відповідача адвокат Хмарук Н.І. в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку підтримала пояснення відповідачки, проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, додатково пояснила, що відповідач не має іншого житла, окрім квартири в якій наразі проживає. Дача, яку сторони побудували під час перебування у шлюбі побудована на земельній ділянці, що належить позивачу. Заперечувала також проти викладених у позовній заяві фактів щодо наявності у сторін суперечок щодо проживання відповідачки з донькою у спірній квартирі. Доказом чого є листування батька з дитиною та позивача з відповідачкою. Подати позовну заяву до суду було бажанням не позивача, а його матері [PERSON] , позивач [PERSON] не виявляє бажання виселяти відповідачку із житлового приміщення. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала письмові пояснення, подані суду 24 жовтня 2023 року, позов просила задовольнити, визнати відповідачку такою, що втратила право користування спірною квартирою та виселити її, оскільки квартира належить позивачу на праві особистої приватної власності. Квартира подарована чоловіком [PERSON] її сину, якому окрім квартири ніде жити. Після отриманої [PERSON] в 2011 році травми відповідач безпідставно виселила його з його ж квартири та таким чином порушує його законні права як власника житла. Суд, вивчивши матеріали справи, допитавши учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 34,70 кв.м., в тому числі житловою площею 18,90 кв.м., на підставі договору дарування серії АВР №479902 від 17 березня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А., зареєстрований в реєстрі за №1у-257. КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» здійснено реєстраційний напис на право встановлювальному документі, договорі дарування, який записаний у реєстрову книгу №д134-7 за реєстровим №148 23 квітня 2001 року (а.с.111). Позивач також є власником земельної ділянки, кадастровий номер 3221888000:23:081:0151 площею 0.1200 га, наданої для колективного садівництва, зареєстровану Управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області (а.с.93). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 1999 року, зареєстрованого Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану і місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №631. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року у справі №755/21719/21 шлюб між сторонами було розірвано, що вбачається із наданої суду копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрації шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 11 травня 2023 року (а.с.18-19). У шлюбі у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в кв. [ADDRESS] , з 16 серпня 2005 року, що вбачається із наданих суду копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02 серпня 2005 року, та витягу з реєстру Київської територіальної громади від 28 листопада 2023 року (а.с.138,139). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14 серпня 2019 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18 грудня 2001 року (а.с.16). Відповідач [PERSON] також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 08 січня 2002 року, що зазначено в інформації відділу з питань реєстрації місця проживання перебування фізичних осіб Дніпровської РДА (а.с.55). Отже, відповідач [PERSON] вселилась у спірну квартриру згоди його власника - позивача [PERSON] та проживала у ньому як член його сім`ї - дружина. Судом встановлено, що за відповідачкою [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , не значиться зареєстрованим право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, про що свідчить інформація сформована за допомогою додатку «Реєстр нерухомості» від 29 листопада 2023 року (а.с.137). Разом з тим, у судовому засіданні відповідач пояснила, що у сторін була дача, яку вони побудували в період шлюбу, та яку вона віддала (залишила) позивачу, доказів указаного твердження сторона відповідача не надала. Судом досліджено виписки із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] №№18022, 34369 від 05 серпня 2011 року та 20 грудня 2013 року відповідно, виданих Київською міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, МТР-дослідження головного мозку [PERSON] від 02 серпня 2011 року №1568, які свідчать про те, що в 2011 році останній переніс гостру черепно-мозкову травму. Перебував на стаціонарному лікуванні з 09 липня 2011 року по 05 серпня 2011 року. З 10 по 20 грудня 2013 року за наслідками перенесеної в 2011 році ГЧМТ перебував на лікуванні (а. с. 86,87,88). З приводу вчинення перешкод у користуванні [PERSON] належною йому квартирою, останнім 25 травня 2023 року було подано заяву до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві з проханням вжити відповідних заходів та внести відповідні відомості до ЄРДР (а.с.21). Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Пунктом 1 частини другої та частиною четвертою статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою та третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України. Статтею 162 ЖК України встановлено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї. Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява №33202/96, пункт 110). Разом із тим суд зауважує, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція в статті 1 Першого протоколу практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у своїх рішеннях зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) та від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) вказано, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, наявності чи відсутності іншого житла. Судом встановлено, що спір з приводу користування житловим приміщенням виник між жінкою та чоловіком, які перебували у шлюбних відносинах, одному з яких - позивачу [PERSON] належить на праві особистої приватної власності спірна квартира, а інша - відповідач [PERSON] вселилась до цієї квартири як член сім`ї власника і продовжує користуватися нею і після припинення шлюбних відносин, що унеможливлює користування житлом його власником [PERSON] . Суд, оцінюючи виселення на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку, за обставин цієї справи, де відповідачка, надаючи пояснення вказувала, що сторони мають спільну дачу, побудовану в період шлюбу, виселення [PERSON] зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки між сторонами спору склалися неприязні стосунки, вони не пов`язані спільним побутом, відповідачка вже не є членом сім`ї позивача, у свою чергу позивач вимушений жити в іншому місці, хоча зареєстрований у спірній квартирі, яка належить йому на праві приватної власності. Судом також враховано, що квартира, про виселення з якої відповідача заявлено позовну вимогу, є однокімнатною, спільне проживання сторін, з огляду на неприязні стосунки між ними після розірвання шлюбу, є неможливим. При тому, що позивач не ставить вимоги про виселення з квартири та визнання такою, що втратила право користування, доньки сторін, яка на момент розгляду справи досягла повноліття. Надані стороною відповідача скріншоти переписок (а.с. 140-144) не можуть судом оцінюватись як належні та достовірні докази, що характеризують взаємовідносин сторін та домовленості між ними, оскільки з них неможливо достеменно встановити осіб, що ведуть листування, частина переписки взагалі датована 2019 роком. Отже, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у зв`язку із цим суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо припинення права користування спірною квартирою та виселення з неї [PERSON] . Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на висновок щодо задоволення позову, судові витрати відповідачки, пов`язані з розглядом справи, залишаються за нею та не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: approved