Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до громадянина [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Луцької міської ради Волинської області в особі виконавчого комітету Луцької міської ради про позбавлення його батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Підставами позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його дітей позивачка вважає порушення відповідачем норм чинного Сімейного кодексу України, а саме ухилення ним від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Так, позивачка [PERSON] вказує, що з моменту розірвання між ними шлюбу, відповідач самоусунувся від участі у вихованні дітей, зник із їхнього життя взагалі. [PERSON] ,як батько, не цікавиться навчанням сина та дочки, не відвідує заклад, де вони навчаються В період 2018-2022 років відповідач [PERSON] не брав участі в утриманні дітей, про що свідчить заборгованість по аліментах У своєму відзиві на позов відповідач [PERSON] позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні. На його думку, у його діях відсутні умови винної поведінки та відсутнє свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідач хоче та бажає спілкуватися із своїми дітьми, готовий їм матеріально допомагати. Обгрунтовуючи відсутність підстав щодо позбавлення його батьківських прав, відповідач [PERSON] посилається на висновки та постанови Верховного суду України та рішення Європейського суду з прав людини. У відповіді на відзив на позов [PERSON] свої позовні вимоги підтримала. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування Луцької міської ради Волинської області в особі виконавчого комітету Луцької міської ради скерував до суду заяву про судовий розгляд справи по суті у відсутність їх представника. Згідно письмового висновку даного учасника справи, відповідача [PERSON] недоцільно позбавляти батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей. 25.04.2023 року позовна заява була залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с.42). 16.05.2023 року судом винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження за правилами загального позовного провадження( а.с.50). 07.06.2023 року по справі винесена ухвала про роз`єднання позовних вимог, в межах цієї цивільної справі залишено позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав (а.с.95). 11.07.2023 року ухвалою суду підготовче провадження по справі закрито та призначено її судовий розгляд по суті, зобов`язано орган опіки та піклування надати письмовий висновок щодо доцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав (а.с.127). Під час розгляду справи по суті 10.10. 2023 року та 13.12.2023 року у своєму вступному слові представник позивача [PERSON] адвокат Вишковська В.І. позовні вимоги щодо позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] підтримала повністю. Вона підтримала свою позицію, висловлену у заявах по суті справи. На думку адвоката Вишковської В.І. відповідач самоусунувся від виховання своїх дітей, які у лютому 2022 року, у зв`язку із агресією російської федерації відносно України, виїхали за кордон. При цьому, сторона позивача визнала, що у вересні 2023 року відповідач [PERSON] надавав матеріальну допомогу дітям та раніше, у січні-лютому 2023 року погасив заборгованість по аліментам. Також, представник позивачки адвокат Вишковська В.І. вважає, що долучені до матеріалів справи стороною відповідача фотографії (на яких зображені відповідач, його діти та баба дітей) не датовані, та відповідно не можуть доказувати обставини спілкування його з дітьми у певний період часу. Відповідач [PERSON] у своєму пояснення під час розгляду справи по суті 13.12.2023 року позов не визнав. На думку відповідача, немає підстав для позбавлення його батьківських прав, він хоче спілкуватися та виховувати своїх дітей. Син [PERSON] та дочка [PERSON] також бажають з ним спілкуватися. За період 2023 року він погасив заборгованість по аліментах на утримання дітей, неодноразово висилав їм кошти. Зараз він спілкується з ними у телефонному режимі, а коли перебували в Україні то особисто з ними зустрічався. Відповідач [PERSON] визнав те, що в період в 2020-2022 років він не міг спілкуватися з дітьми у зв`язку із сімейними обставинами. Представник відповідача [PERSON] адвокат Лащук Ю.В. у своєму вступному слові під час розгляду справи по суті 10.10.2023 року та 13.12.2023 року позов не визнала. На її думку, немає підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, він хоче спілкуватися та виховувати своїх дітей. Певний період не спілкування відповідача із своїми дітьми був обумовлений його матеріальними проблемами, відсутністю постійних заробітків. На думку адвоката Лащук Ю.В. до матеріалів справи стороною відповідача долучені фотографії, на яких зображені відповідач, його діти та баба дітей. Вони доказують обставини спілкування його з дітьми. Також, на думку представника відповідача, [PERSON] сплатив заборгованість по аліментах та на даний момент матеріально допомагає утримувати дітей. Крім того, сторона позивача не надала доказів, які б підтверджували, що відповідач [PERSON] зловживає спиртними напоями чи негативно характеризується як особа. Свідок [PERSON] показав, що є батьком позивачки [PERSON] . Із відповідачем свідок не спілкується із 2017 року, а саме з часу розірвання між сторонами шлюбу. [PERSON] також показав, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з матір`ю в місті Луцьк. Відповідач [PERSON] з дітьми з 2017 року не спілкувався, а тільки після направлення позову до суду почав з ними спілкуватися. Зі слів свідка [PERSON] , відповідач [PERSON] не допомагав відповідачці матеріально для ремонту квартири в місті Луцьку, де проживали його діти. Допитаний як свідок [PERSON] показав, що з учасниками справи в нормальних відносинах, відповідач по справі [PERSON] є братом його дружини. На його думку немає підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей, так як між ними нормальні відносини. Свідкові відомо, що у 2019 році на Великдень [PERSON] спілкувався з дітьми, забирав їх додому. До розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем, вони часто спілкувалися та зустрічалися сім`ями. Відповідачка [PERSON] є його кумою. [PERSON] також показав, що у 2020-2022 році у відповідача [PERSON] був важкий період у житті і він не міг спілкуватися з дітьми. Але на даний час він спілкується з дітьми та допомагає їм матеріально. Дослідивши докази по справі, встановивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Доказами по справі, у відповідності до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім інших, на підставі письмових доказів. Так, судом було досліджено надані стороною позивача письмові докази по справі. Позивачка та відповідач по справі є батьками неповнолітніх дітей [PERSON] ,15.09.2011 року(12 повних років) та [PERSON] , 15.12.2012 року(11 повних років). Згідно досліджених письмових документів, діти постійно проживають з матір`ю [PERSON] в місті Луцьк, умови проживання належні для їх навчання, розвитку та відпочинку (а.с.10-15,22). У відповідності до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.10.2017 року шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.16). У відповідності до рішення суду від 17.10.2017 року, відповідач [PERSON] зобов`язаний сплачувати на користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі 1 400 гривень щомісяця на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з 12.08.2017 року і до досягнення старшою дитиною повноліття(а.с.23). Відповідно до досліджених офіційних документів посадових осіб КЗЗСО « Луцький ліцей №11 Луцької міської ради» та КП «Луцька міська дитяча поліклініка» діти [PERSON] та [PERSON] навчаються у вказаному навчальному закладі та відвідують медичний заклад у супроводі матері. Життям дітей у школі цікавиться мати(позивачка [PERSON] ), батько(відповідач [PERSON] ) на шкільних заходах жодного разу присутній не був. Також, діти [PERSON] та [PERSON] старанні, виконавчі, дисципліновані, хлопчик відвідував спортивні гуртки, а дівчинка гурток хореографії та музичну школу (а.с.18-20). В період з 2018 року по 11.04.2023 рік відповідач [PERSON] у службу у справах дітей Луцької міської ради із заявами про усунення перешкод у спілкування з дітьми [PERSON] та [PERSON] ( чи з іншими заявами даної категорії) не звертався (а.с.21). Відповідно до письмової інформації директора ТОВ «СУПЕР КРАН» У.Місака, позивачка [PERSON] , як працівниця даного підприємства, з лютого 2022 року перебуває у вимушеній відпустці за власний рахунок на період військового стану без збереження виплати заробітної плати. За період 2022 року її дохід становив 6 500 гривень(а.с.22) Станом на 31.05.2023 рік заборгованість по аліментах за боржником [PERSON] відсутня,у період січня-лютого 2023 року відповідачем було сплачено заборгованість по аліментах в сумі 167 936,08 гривень (а.с.19-21,50). Також, суд вважає, що долучені до матеріалів справи стороною відповідача фотографії (на яких зображені відповідач, його діти та баба дітей), у сукупності з іншими дослідженими судом доказами підтверджують обставини спілкування [PERSON] зі своїми дітьми. Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області №558-1 від 13.09.2023 року затверджено висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його дітей (а.с.152). Судом дослідженні і інші докази по справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України, батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Суду не надані докази, які б свідчили про умисне, свідоме невиконання відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо виховання своїх дітей. При цьому судом, встановлені обставини, які у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню про те, що тривалий період часу відповідач [PERSON] не спілкувався із своїми дітьми та не брав у часті у їх вихованні. Норми ч.4 ст.263 ЦПК України вказують, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку досамостійногожиття, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та іншихдуховних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Таким чином, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав особи, слід розглядати як виключний та надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Дослідженні судом докази не підтверджують необхідності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його дітей. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Постійним місцем проживання неповнолітніх дітей відповідача [PERSON] є місто Луцьк Волинської області. Таким чином, вважаючи на встановлені обставини справи, беручи до уваги вимоги п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд вважає за необхідне попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своїх дітей і покласти на орган опіки та піклування Луцької міської ради Волинської області в особі виконавчого комітету Луцької міської ради контроль за виконанням відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків щодо виховання своїх дітей. Норми ч.4 ст.10 ЦПК України вказують, що при розгляді цивільних справ суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України, заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України» заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed