Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

До суду надійшов позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість станом на 04.04.2023 у розмірі 117588,31 грн. за кредитним договором №\~б/н від 22.12.2018 та судові витрати в розмірі 2684,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.12.2018 [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 04.04.2023 має заборгованість у розмірі 117588,31 грн., яка складається з наступного: 101846,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 15742,31 грн. заборгованість за відсотками. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи учасники справи до суду не з`явились. Відповідач [PERSON] також не з`явився до Ленінського районного суду м. Кіровограда для участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, а представник позивача [PERSON] не вийшов на відеоконференцзв`язок поза межами приміщення суду. У позові позивач просив розглянути справу за відсутності представника банку у разі неявки в судове засідання відповідача. У заяві від 13.12.2023 відповідач [PERSON] висловив сумніви, що зможе бути присутнім у судовому засіданні 18.12.2023 за станом здоров`я, та просив його відкласти. Дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не надано доказів перебування на стаціонарному лікуванні. Також суд враховує необхідність додержання розумних строків розгляду справи, факт подання відзиву відповідачем, а також те, що судові засідання неодноразово відкладались за заявами відповідача. За необхідності відповідач мав об`єктивну можливість залучити собі представника, але не виявив такого бажання. У поданому відзиві від 19.06.2023 відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що 03.11.2021 о 04 год. 00 хв. його затримано у м. Кропивницькому у порядку ст. 208 КПК України. 05.11.2021 йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З 03.11.2021 по 22.06.2022 він знаходився у слідчому ізоляторі, а з 22.06.2022 по 11.11.2022 він знаходився на цілодобовому домашньому арешті з використанням електронного засобу фіксації місцезнаходження. Він не міг нічим користуватись упродовж цього часу. Наприкінці 2021 року його адвокат повідомив позивача про те, що він знаходиться у слідчому ізоляторі, проте позивач проігнорував даний факт. Позивач не подав до суду документів, що між позивачем та відповідачем виникли кредитні відносини і що позивач надавав відповідачу кредитні грошові кошти. Позивачем не додано до позову оригіналу кредитного договору та графіка погашення кредитних грошових коштів. Не були також позивачем додані виписки із детального розрахунку заборгованості на підтвердження існування боргу та його розміру. У довідці про зміну кредитування не зазначено хто її підписав та чи мала ця особа право на її підписання. Анкета-заява не підтверджує видачі картки, її номер, надання грошових коштів на цю картку, відкриття рахунку і зарахування кредиту на цей рахунок. Позивач сам собі суперечить, оскільки у довідці про зміну умов кредитування зазначена сума в розмірі 200000,00 грн., а в анкеті-заяві 50000,00 грн. Додані до позову правила кредитування відповідачем не підписані. Відсутній детальний розрахунок заборгованості, з якого було б зрозуміло виходячи з яких обставин формувались суми грошових коштів, які просить стягнути позивач. Заборгованість по процентам за користування кредитом є незаконною та не може стягуватись з відповідача, оскільки це не діяльність кредитора з надання позичальнику визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Також відповідач вказує, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові. У відповіді на відзив представник позивача не погодився із доводами відзиву, наполягав на задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. 22.12.2018 між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №\~б/н, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. За змістом довідки АТ КБ «Приватбанк», останньою виданою [PERSON] карткою значиться картка Master Card World Black Edition з терміном дії до 12 місяця 2021 року. За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Як встановлено судом, анкета-заява про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг від 22.12.2018 не містить умов щодо розміру процентної ставки, сум комісії, строку повернення кредиту (користування ним). Також в анкеті-заяві відсутні умови про відповідальність позичальника за порушення зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафів). Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк просить крім тіла кредиту стягнути також й заборгованість зі сплати відсотків, в обґрунтування чого посилається на Витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, Visa signature, Умови та правила надання банківських послуг, в яких визначені пільговий період користування коштами, процентна ставка, неустойка, їх розміри та порядок нарахування, а також інші умови. Умови договорів приєднання розробляються банком, а тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам банківських послуг та доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Тарифи, Умови і правила надання банківських послуг, з якими був ознайомлений позичальник. Разом з тим, матеріали справи не містять підтвердження, що саме з доданими банком до позовної заяви Витягом з Тарифів та Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомився та погодився відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, що саме зазначені документи містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів), комісії, і саме у тих розмірах, які застосовані банком у наданому ним розрахунку заборгованості. За відсутності підтвердження щодо конкретно запропонованих відповідачу Умов та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися банком. Витяг з Тарифів обслуговування преміальних кредитних карток Platinum, World Black Edition, World Elite, Infinite, Visa signature та Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як складову кредитного договору, укладеного між сторонами 22.12.2018 шляхом підписання анкети-заяви. Зважаючи на наведене, відсутні підстави вважати, що сторони у письмовому вигляді обумовили розмір процентної ставки, порядок її зміни та можливість нарахування банком комісії, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені та штрафу) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Отже, суд враховує доводи відзиву щодо непідписання відповідачем Умов та правил надання банківських послуг. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі №\~342/180/17 (провадження №14-131цс19). Відомості, що містяться у паспорті споживчого кредиту, брати до уваги не можна виходячи з наступного. Як слідує із паспорта споживчого кредиту, умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Отже, паспорт споживчого кредиту містить лише узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником, оскільки передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Більше того, у паспорті споживчого кредиту зазначено, що інформація зберігає чинність та є актуальною лише до 18.06.2019. Таким чином, вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення відсотків є необґрунтованими. Щодо тіла кредиту суд виходить із наступного. Виходячи із наданих позивачем розрахунків заборгованості та виписки по рахунку позичальника, з 03.06.2019 відповідач здійснив витрачання кредитних коштів на суму 388216,00\~грн. (арифметична сума витрат клієнта у стовпчику № 3 розрахунку заборгованості на а.с. 9-14). Як встановлено судом, відповідач у рахунок погашення заборгованості за кредитом з 03.06.2019 вніс грошових коштів на загальну суму 335855,62 грн. (арифметична сума у стовпчику №\~30 розрахунку заборгованості на а.с. 9-14). З огляду на встановлену судом необґрунтованість нарахування відсотків, з відповідача підлягає стягненню різниця між сумою витрат та сумою погашення: 388216,00\~грн. 335855,62 грн. = 52360,38 грн. В анкеті-заяві позичальника від 22.12.2018 не визначено строк повернення кредиту, а тому відповідно до положення частини другої статті 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту порушених прав шляхом стягнення з боржника фактично отриманої суми кредитних коштів. Оскільки [PERSON] не сплатив заборгованість за тілом кредиту у розмірі 52360,38 грн., суд вважає позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд виходить з приписів ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України та враховує, що відповідач не надав суду належних доказів повної чи часткової сплати цієї заборгованості, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Доводи відзиву в іншій частині (крім врахованих раніше) є необґрунтованими та не спростовують висновків суду. Дійсно, згідно відомостей, які містяться у матеріалах справи, [PERSON] був затриманий та знаходився під вартою з 03.11.2021. Між тим, 12.12.2021, 13.12.2021, 24.12.2021 згідно виписки по рахунку позичальника проводились операції (перекази з картки та на картку [PERSON] , зняття коштів). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Пунктом 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Станом на грудень 2021 року діяло Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України № 705 від 05.11.2014 (далі Положення № 705). Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705, емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Матеріали справи не містять даних про те, що відповідач після звільнення з-під варти повідомляв банк про здійснення помилкових чи неналежних переказів. Відповідач не звертався з цього приводу ні до банку, ні до правоохоронних органів, не повідомляв ні про втрату банківської картки ні про втрату, незаконне використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналіз платіжних операцій за 12.12.2021, 13.12.2021 свідчить про те, що вони здійснені коректно, що можливе лише з введенням вірних реквізитів картки та ПІН-коду до неї, який відомий виключно відповідачу, що свідчить про відсутність вини банку у виконанні розпорядження позивача щодо перерахунку (зняття) коштів з його рахунку. Також суд вважає безпідставними доводи відзиву щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Так, згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. З 12.03.2020 до 30.06.2023 на усій території України було встановлено карантин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-22». Оскільки строки, визначені ст. 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії карантину, немає підстав вважати пропущеним строк позовної давності за обґрунтованими вимогами щодо заборгованості за тілом кредиту. Щодо стану здоров`я відповідача суд зауважує наступне. Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За приписами ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. Як видно із наданих медичних документів, відповідач дійсно має певні захворювання, у тому числі психічні. Між тим, на теперішній час укладений сторонами правочин є дійсним, адже він не визнавався недійсним судом, відповідач у справі є дієздатним, а відтак він має виконувати свої зобов`язання належним чином, як того вимагає ст. 526 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial