Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач, КП «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ\~32688148,\~м.\~Дніпро) пред`явило через суд зазначений позов, посилаючись на те, що відповідач є споживачем послуг позивача з постачання опалення нежитлового приміщення - офісу в секції №3 в будинку [ADDRESS] , проте вчасно та у відповідному розмірі оплату послуг не здійснює, в результаті чого утворилась заборгованість, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року в сумі 30\~728,05 грн., а також за період 23 грудня 2014 року 21 листопада 2019 року 3% річних 2\~739,71 грн., інфляційні збитки - 10\~956,97 грн., пеню - 31\~119,90 грн., штраф 1\~536,40 грн. та судові витрати. 25 березня 2020 року у зазначеній цивільній справі ухвалено заочне рішення, яким позов КП «Теплоенерго» ДМР до [PERSON] задоволено та з останнього на користь КП «Теплооенерго» ДМР стягнуто заборгованість за теплопостачання в розмірі 77\~081,03 грн., з яких сума основного боргу за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року 30\~728,05 грн., три відсотки річних за період з 23 грудня 2014 року по 21 листопада 2019 року 2\~739,71 грн., інфляційні збитки за цей же період 10 956,97 грн., пеня за цей же період 31\~119,90 грн., а також штраф в сумі 1\~536,40 грн. Зазначеним рішенням з [PERSON] на користь КП «Теплоенерго» ДМР стягнуто судовий збір в розмірі 1\~921 грн. 21 липня 2023 року задоволено заяву представника відповідача [PERSON] [PERSON] , заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2020 року скасоване та справу призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників на 07 серпня 2023 року. 08 серпня 2023 року представник відповідача через канцелярію суду подала відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнала з підстав того, що рахунки на оплату послуг з теплопостачання та акти здачі-приймання теплової енергії за договором № 1084 від 04 листопада 2014 року, зокрема за грудень 2016 року, січень 2017 року, лютий 2017 року, березень 2017 року, жовтень 2017 року, листопад 2017 року, грудень 2017 року, січень 2018 року, лютий 2018 року, відповідач не отримував, оскільки в жодному рахунку та актах здачі-приймання теплової енергії за цим договором підпис відповідача відсутній, що свідчить про необізнаність останнього про нараховані за спожите тепло суми оплати. Більшість актів містять підписи не знайомих відповідачу осіб, а деякі акти взагалі не підписані. Окрім цього, з 21 березня 2018 року право власності на нежиле вбудоване приміщення першого поверху № 4 у секції № 3 загальною площею 53,6 кв.м. зареєстроване за ПАТ «Укрсоцбанк», тоді як заборгованість виникла у період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року. З огляду на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. КП «Теплоенерго» ДМР своїм правом на надання відповіді на відзив не скористалося, проте в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України 22 вересня 2023 року представник позивача [PERSON] подав письмові пояснення, де на спростування доводів представника відповідача, наведених у відзиві, посилався на те, що в порушення вимог п. 4.2.6, 11.4, укладеного між позивачем та відповідачем договору № 1084 від 04 листопада 2014 року про постачання теплової енергії, відповідач не повідомив КП «Теплоенерго» ДМР про припинення права власності на опалювальне приміщення та щодо оплати заборгованості, а отже позивачем правомірно нараховано заборгованість. Окрім цього, представник позивача у письмових поясненнях зазначив, що згідно п.п. 4.2.2, 6.7, 6.10 договору відповідачем не передавались до КП «Теплоенерго» ДМР підписані акти, так само й не надавались мотивовані заперечення у їх підписанні, з огляду на що акти не можуть вважатись неналежними доказами у справі через відсутність на них підпису, тоді як жодних заперечень щодо кількості та якості наданих послуг від відповідача не надходило, що, на думку представника відповідача, є об`єктивною підставою вважати акти погодженими, послуги наданими в повному обсязі, а рахунки такими, що підлягають оплаті. Більш того, відповідачем здійснювалася оплата за постачання теплової енергії, зокрема 29 грудня 2014 року на суму 1 000 грн. з призначенням «за 11.2014», якою частково погашено заборгованість за листопад 2014 року, 30 січня 2015 року на суму 1\~200 грн. з призначенням «за 12.2014», якою також частково погашено заборгованість за грудень 2014 року, 20 березня 2018 року на суму 3\~460 грн. з призначенням «за 02.2018», якою погашено заборгованість за лютий 2018 року в розмірі 1\~405,75 грн., а решту коштів віднесено на погашення заборгованості згідно з календарною черговістю її виникнення (за листопад та рудень 2014 року та частково за січень 2015 року), що підтверджується Випискою про рух коштів та розгорнутим розрахунком суми основного боргу. Зазначені обставини, на думку представника позивача свідчать про визнання відповідачем боргу та спростовує твердження про необізнаність нарахування заборгованості. Окрім цього, 22 вересня 2023 року представником відповідача КП «Теплоенерго» ДМР Ганжою М.Г. через канцелярію суду подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій з підстав переходу права власності на опалювальне приміщення, позивач зменшує позовну вимогу про стягнення основного боргу, а саме за період з січня 2015 року по березень 2018 року до суми в 23\~377,39 грн. та штрафу - 1\~168,87 грн., проте збільшує період нарахування 3-х відсотків річних, інфляційних втрат та пені з листопада 2014 року по вересень 2023 року, що складає 5\~246,34 грн. 3 % річних, 27\~839,46 грн. інфляційні збитки, 51\~112,22 грн. пеня, 1\~168,87 грн. штраф. Представник відповідача, в свою чергу, на спростування таких доводів позивача 30 листопада 2023 року через канцелярію суду подала пояснення по справі про те, що з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України діяв карантин через поширення на її території гострої респіраторної хвороби Covid-19 та у цей період діяла заборона нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Окрім цього, з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та постановою КМУ № 206 від 05 березня 2022 року встановлено заборону нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Окрім цього, в порушення вимог ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» загальний розмір нарахованої пені в сумі 51\~112,22 грн. майже в два рази перевищує суму основної заборгованості. Крім того, 30 листопада 2023 року та 08 грудня 2023 року представник відповідача подала пояснення в яких заявила про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені в один рік, до основного боргу і інфляційних втрат строк позовної давності у три роки. 06 грудня 2023 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] надійшли додаткові письмові пояснення, аналогічнім тим, що подавалися 22 вересня 2023 року, з наведеним розрахунок зменшення суми пені до 12\~279,42 грн., суми штрафу до 27,22 грн. Представник позивача Ганжа М.Г. в судовому засіданні позов підтримав, а також з урахування уточнених позовних вимог та наданих письмових пояснень, наполягав на його задоволенні. В подальшому представник клопотав про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, проте його представник в судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, що викладені у відзиві. В подальшому, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за її та відповідача відсутності. Визначаючи межі розгляду і вирішення цієї справи по суті, суд після скасування 21 липня 2023 року заочного рішення, що ухвалювалось в порядку спрощеного позовного провадження, не знайшов підстав для переходу до загального позовного провадження відповідно до ч. 5 ст. 274 ЦПК України, а всі особливості розв`язання цивільного спору у спрощеному позовному провадженні підлягають імперативному застосуванню згідно ч. 7 ст. 277 цього Кодексу, з огляду на що з формальних міркувань початку розгляду справи по суті за ст.ст. 217, 279 ЦПК України з моменту оголошення головуюючим першого судового засідання відкритим ще 07 серпня 2023 року у цьому рішенні належить за правилами ч.ч. 3, 5 ст. 49 цього Кодексу зазначити про повернення позивачу заяви про збільшення його вимог від 22 вересня 2023 року, поданої до того ж без доказів сплати судового збору. Відповідно, прийнятими судом до розгляду з розв`язанням у цьому рішенні відповідно до ст. 13 ЦПК України визнаються вимоги в розмірі, заявленому у позовній заяві від 27 листопада 2019 року. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані докази, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що до 21 березня 2018 року [PERSON] був власником нежилого вбудованого приміщення першого поверху № 4 у секції 3 в будинку [ADDRESS] загальною площею 53,6 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності, оформленого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 1062 від 17 квітня 2003 року «Про оформлення права власності гр. [PERSON] на вбудоване приміщення першого поверху у житловому будинку [ADDRESS] » (а.с. 45 том № 1). В той же час, право власності на вказане нежитлове вбудоване приміщення згідно свідоцтва, посвідченого 21 березня 2018 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., з 21 березня 2018 року зареєстроване за ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 250 том № 1). 04 листопада 2014 року між КП «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради та [PERSON] укладено договір №1084 про постачання теплової енергії, за умовами якого теплопостачальне підприємство взяло на себе зобов`язання виробляти та постачати споживачу теплову енергію, а споживач зобов`язався одержувати теплову енергію та сплатити теплопостачальному підприємству її вартість, за встановленими тарифами в терміни та на умовах передбаченими цим договором (а.с. 33-39 том № 1). Згідно із п. 6.2. указаного договору облік споживання теплової енергії споживачем здійснюється розрахунковим способом за адресою: [ADDRESS] . За умовами п. 6.7 договору №1084 про постачання теплової енергії розрахунковим періодом є календарний місяць, за результатами якого підписується акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період (в 2-х примірниках), за формою визначеною сторонами в додатку № 3 договору. Підписаний акт здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, або його відсутність в порядку п.п. 4.2.2, 6.10 договору є підтвердженням відсутності претензій з боку споживача в частині фактично отриманої кількості теплової енергії. Обставини дійсного надання послуг підтверджуються відомостями приладу обліку марки SKM-1-U1 № 030227 в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року, та приладу обліку Січ УЗВ 248 за період з листопада 2017 року по квітень 2019 року, що зафіксовані в актах використання (споживання) теплової енергії за місцем установки приладу по [ADDRESS] (а.с. 50-68). КП «Теплоенерго» надано суду рахунки на оплату наданих послуг з теплопостачання та акти здачі-приймання теплової енергії за договором №1084 від 04 листопада 2014 року (а.с.70-99, 101-102, 104-105, 107-108, 110-111, 113-114,116-117, 119-120, 122-123, 125-128 том № 1), які згідно реєстрів отримання платіжних документів та актів виконаних робіт за грудень 2016 року (а.с. 100 том № 1), січень 2017 року (а.с. 103 том № 1) лютий 2017 року (а.с. 106 том № 1) березень 2017 року (а.с.109 том № 1), жовтень 2017 року (а.с. 112 том № 1), листопад 2017 року (а.с. 115 том № 1), грудень 2017 року (а.с. 118 том № 1), січень 2018 року лютий 2018 року (а.с. 124 том № 1) регулярно отримувались споживачем під розпис, що свідчить про обізнаність відповідача про нараховані за спожите тепло суми оплати. За даними виписки по особовому рахунку № [NUMBER] про рух грошових коштів між [PERSON] та КП «Теплоенерго» ДМР відповідач здійснював оплату теплопостачання в останнє за платіжним дорученням № ТС000003883 від 20 березня 2018 року на суму 3460,00 грн. (а.с. 9 том № 1). Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 6\~ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»\~споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до ч.1\~ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно п.1 ч.1\~ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3\~ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до\~ст. 67 ЖК України\~плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. При цьому, відносини між споживачами та суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг з отримання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення врегульовані Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, за змістом п.п.18, 20, 30 яких, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем та здійснюється за розрахунковими книжками, платіжними квитанціями або за умовами договору. Судом встановлено, що відповідач, будучи з позивачем у договірних відносинах 04 листопада 2014 року, свої зобов`язання з оплати фактично наданих послуг позивача у відповідності з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України належним чином не здійснював, оплати не проводив, в результаті чого за період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року в сумі 30\~728,05 грн. виникла заборгованість, яка в добровільному порядку відповідачем не сплачена, а досудові вимоги від 04 січня 2019 року за вих. № 587-сс, 05 березня 2019 року №324-сс, 06 травня 2019 року №587-сс залишені відповідачем без задоволення (а.с. 135, 140, 145 том № 1). В той же час, твердження представника відповідача про необізнаність відповідача про нараховані за спожите тепло суми оплати з підстав неотримання ним рахунків на оплату послуг з теплопостачання та акти здачі-приймання теплової енергії за договором № 1084 від 04 листопада 2014 року, зокрема за грудень 2016 року, січень 2017 року, лютий 2017 року, березень 2017 року, жовтень 2017 року, листопад 2017 року, грудень 2017 року, січень 2018 року, лютий 2018 року через відсутність на них підпису відповідача, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Так, у даному випадку цивільні права та обов`язки сторін виникли з відносин по фактичній поставці послуг з постачання теплової енергії. А саме КП «Теплоенерго» ДМР надає відповідачу відповідні послуги з теплопостачання, і щомісячно виставляє платіжні документи (квитанції, рахунки) для оплати вказаних послуг, а відповідач, в свою чергу, зобов`язаний сплачувати вартість таких одержаних послуг відповідно до виставлених позивачем рахунків, що фактично свідчить про виникнення між сторонами договірних цивільно-правових відносин із приводу надання послуг з теплопостачання. Окрім цього, відповідно до умов п. 4.2.2 договору № 1084 споживача зобов`язався до 10 (десятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, отримати у теплопостачального підприємства рахунок разом з актом здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період та розглянувши останній, не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим підписати та направити поштою (або іншим засобом) один екземпляр на адресу теплопостачального підприємства. В разі незгоди з зазначеним в акті здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період, визначеним теплопостачальним підприємством обсягом поставленої теплової енергії, споживач зобов`язаний надати на адресу теплопостачального підприємства мотивоване заперечення (з контррозрахунком спожитої теплової енергії, або з відповідним актом, про встановлення факту, складеного за участю теплопостачального підприємства) в письмовому вигляді протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту одержання акту здачі-приймання теплової енергії за відповідний розрахунковий період. Отже, відповідач прийняв на себе обов`язок отримання актів та розрахунків від теплопостачального підприємства, з огляду на що твердження представника відповідача про неотримання таких документів не свідчить про відсутність обов`язку з оплати теплопостачання за укладеним договором, як і не свідчить про належне виконання договору відповідачем та відсутність у нього заборгованості за фактично отримані послуги теплопостачання. При цьому, доводи представника позивача про те, що з підстав, передбачених п. 4.2.6 договору № 1084 відповідач має сплатити заборгованість за весь пред`явлений період, в тому числі і після відчуження об`єкту нерухомості, оскільки не повідомляв позивача про зміну власника, суд відхиляє, оскільки після зміни власника приміщення постачання теплової енергії здійснювалось до об`єкту, що належить іншій особі, яку в силу ст.319 ЦК України власність зобов`язує та саме власник несе витрати по утриманню майна. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості за заявлений період з 23 грудня 2014 року по 21 травня 2019 року суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257\~ЦК України визначено,\~що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Статтею 267 ЦК України визначені наслідки спливу позовної давності. Так, за вимогами ч.ч.3, 4 цієї статті позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено судом, позовна заява КП «Теплоенерго» ДМР подана 27 листопада 2019 року та позовні вимоги з урахування заяви відповідача про застосування строків позовної давності (в якій представник вказувала на відсутність обставин переривання строку позовної давності і сплату виключно за поточний період), можуть вирішуватись не більше як в межах строку загальної позовної давності у три роки, тобто, за період з 27 листопада 2016 року по 27 листопада 2019 року. Разом з тим, 21 березня 2018 року право власності відповідача на нежитлове приміщення - офіс в секції №3 в будинку [ADDRESS] припинено і новим власником став ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі свідоцтва від 21 березня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Хоміч О.М. (т.1 а.с.250). Таким чином, період, за який підлягає стягненню сума основного боргу визначається в межах строку позовної давності та до часу вибуття із власності відповідача об`єкту нерухомого майна, до якого здійснювалось постачання теплової енергії, тобто з 27 листопада 2016 року по 21 березня 2018 року. Визначаючи розмір заборгованості суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок (а.с.7-8 том № 1), приходить до висновку про його обґрунтованість та достовірність, оскільки останній проведено відповідно до умов договору, визначених тарифів, виходячи з показань приладу обліку та опалювальної площі, відсутності у споживачів пільг та

Outcome: partial