Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що Наказом Управління внутрішніх справ міста Києва № 176 о/с від 07.08.1989, [PERSON] був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. Згідно витягу з протоколу житлово-побутової комісії управління охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві № 5 від 23.07.1998, придбана за власні кошти управління охорони Київського метрополітену Головного управління МВС України в м. Києві квартира [ADDRESS] , була надана в постійне проживання сім`ї позивача. Так 23.07.1998 між [PERSON] та управлінням охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві було укладено Договір найму житлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] була передана у постійне користування квартира [ADDRESS] . Наказом лінійного управління в метрополітені, підпорядкованого Головному управлінню МВС України в м. Києві від 22.04.2010 № 38 о/с, [PERSON] був звільнений з органів внутрішніх справ, згідно п. «а» (за віком) ст. 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 26.04.2010. В подальшому Головне управління МВС України в м. Києві ліквідовано, створене Головне управління Національної поліції у м. Києві, яке функціонує до теперішнього часу. Згідно Наказу МВС України від 21.07.2007 № 275 дск, наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 30.11.2007 № 162 «Про затвердження штату районних та лінійних органів» управління охорони Київського метрополітену реорганізоване в лінійне управління в метрополітені та функціонувало до 05.11.2015. Наразі працює ліквідаційна комісія лінійного управління в метрополітені, підпорядкованого ГУ МВС України в м. Києві, до відома якої відноситься розпорядження майном даного управління, у тому числі вирішення питання щодо квартири [ADDRESS] . В процесі унормування документів на дану квартиру було з`ясовано, що відсутній ордер на квартиру. Позивачем були зроблені неодноразові запити до ліквідаційної комісії лінійного управління в метрополітені, щодо надання позивачу ордеру на вищевказану квартиру, та сприяння позивачу у вирішенні питання купівлі-продажу, приватизації даної квартири. З аналогічними питаннями [PERSON] звертався і до МВС України і до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Однак питання стосовно надання ордеру та сприяння у вирішенні питання купівлі-продажу чи приватизації квартири так і залишились не вирішеним. Позивач вказує, що з серпня 1998 року він зареєстрованій у вищевказаній квартирі та постійно проживає в ній, сплачує всі комунальні послуги, за власні кошти в квартирі зробив ремонт. Зазначає, що за вказаних фактичних обставин, відсутність ордеру на спірну квартиру не може визначати відсутність його права на користування даним жилим приміщенням. На підставі вищенаведеного просить визнати за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2023 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Від Голови ліквідаційної комісії Лінійного управління в метрополітені, до суду 15.11.2023 надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву зазначено, що 26.06.1998 громадянка [PERSON] та управління охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві, в особі начальника управління охорони Київського метрополітену [PERSON], уклали Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з протоколу житлово-побутової комісії управління охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві № 5 від 23.07.1998, придбана за власні кошти управління охорони Київського метрополітену Головного управління МВС України в м. Києві квартира [ADDRESS] , була надана в постійне проживання сім`ї позивача. Так 23.07.1998 між [PERSON] та управлінням охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві було укладено Договір найму житлового приміщення, відповідно до якого [PERSON] була передана у постійне користування квартира [ADDRESS] . Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 30.11.2007 № 162 «Про затвердження штату районних та лінійних органів» управління охорони Київського метрополітену реорганізоване в лінійне управління в метрополітені. Наразі лінійне управління в метрополітені перебуває в стані припинення. Зазначають, що лінійним управлінням в метрополітені дозвіл на право приватизувати квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , не видавалось. Крім того зазначають, що у лінійного управління в метрополітені та голови ліквідаційної комісії відсутні повноваження та правові підстави щодо укладання договору купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна на користь [PERSON] . Вказують, що квартира [ADDRESS] , не є службовою та у розпорядженні Лінійного управління в метрополітені відсутній ордер на вказану квартиру. На підставі вищенаведеного просять ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що ґрунтуватиметься на засадах верховенства права. Від представника [PERSON] - адвоката Соломіна В.О. до суду 16.11.2023 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що відповідач, виходячи із змісту відзиву, повністю визнає фактичні обставини, які зазначені позивачем в позовній заяві. У відповідь на відзив зазначаються ті ж обставини, які зазначені в позовній заяві. Сторона позивача просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Соломін В.О. в судове засідання, призначене на 18.12.2023, не з`явились. До суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримують, та просять задовольнити. Представник Лінійного управління в метрополітені, підпорядковане Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, в судове засідання, призначене на 18.12.2023, не з`явився. В матеріалах справи міститься прохання Голови ліквідаційної комісії Лінійного управління в метрополітені розглядати справи без участі представника управління за наявними в матеріалах справи документами. Представник Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" в судове засідання, призначене на 18.12.2023, не з`явився. В матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за відсутністю третьої особи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши учасників справи, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. Відповідно до Довідки виданої Управлінням поліції в метрополітені Головного управління Національної поліції у м. Києві № 11145/125/51-2022 від 13.12.2022 вбачається, що [PERSON] з 07.08.1989 по 26.04.2010 проходив службу в органах внутрішніх справ. Наказом Управління внутрішніх справ міста Києва від 07.08.1986 № 176 о/с, [PERSON] був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. Наказом лінійного управління в метрополітені, підпорядкованого Головному управлінню МВС України в м. Києві від 22.04.2010 № 38 о/с, [PERSON] був звільнений з органів внутрішніх справ, згідно п. «а» (за віком) ст. 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 26.04.2010. Строки проходження служби зараховуються до страхового стажу згідно чинного законодавства. Наказом МВС України № 392 від 10.07.1994 та ГУВС № 281 від 10.08.1994 Головне управління внутрішніх справ м. Києва перейменовано в Головне управління МВС України в місті Києві. Наказом МВС України № 1388 від 06.11.2015 «Про організаційно-штатні питання» Головне управління МВС України в м. Києві ліквідовано та наказами Національної поліції України від 06.11.2015 № 3 та № 7 створене Головне управління Національної поліції у м. Києві, яке функціонує до теперішнього часу. Поряд з цим управління охорони Київського метрополітену функціонувало до 2007 року. На виконання вимог Наказу МВС України № 275 дск від 21.07.2007, наказом Головного управління МВС України в місті Києві № 162 від 30.11.2007 «Про затвердження штату районних та лінійних органів» управління охорони Київського метрополітену реорганізоване в лінійне управління в метрополітені та функціонувало до 05.11.2015. У зв`язку із ліквідацією 06.11.2015 Головного управління МВС України в м.Києві та скасування усіх його штатів ( у т.ч. і лінійне управління в метрополітені), Наказом Національної поліції України № 7 від 06.11.2015 створено управління поліції в метрополітені Головного управління Національної поліції у м. Києві, яке функціонує до теперішнього часу. Між [PERSON] та управління охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві, в особі начальника управління охорони Київського метрополітену [PERSON], 26.06.1998, було укладено Договір купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Красієм В.Я. Відповідно до умов Договору, продавець продав, а покупець купив квартиру [ADDRESS] . Покупець одержує право власності на вказану квартиру з моменту укладання договору. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності належить Лінійному управлінню в метрополітені, підпорядковане ГУ МВС України в м. Києві. Згідно із витягу з протоколу житлово-побутової комісії управління охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві № 5 від 23.07.1998, придбана за власні кошти управління охорони Київського метрополітену Головного управління МВС України в м. Києві квартира [ADDRESS] , була надана в постійне проживання сім`ї міліціонера [PERSON] . Між [PERSON] та управлінням охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві, 23.07.1998 було укладено Договір найму житлового приміщення. Відповідно до п. 1. Договору, наймодавець надає наймачу, працівнику управління охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві, у постійне користування квартиру [ADDRESS] , для проживання наймача з сім`єю в складі: [PERSON] - сина. Згідно із п. 2., 3., 5. Договору, вказана квартира загальною площею 38,9кв.м. Квартира є власністю управління охорони Київського метрополітену ГУ МВС України в м. Києві на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.06.1998. Вказана квартира здається в найм безстроково, з 23.07.1998. Пунктами 6., 7. Договору визначено, що наймач зобов`язаний проводити за свій рахунок поточний ремонт. Наймач сплачує вартість використаної ним електроенергії, комунальних послуг, телефонних розмов, несе відповідальність за навмисне псування сантехніки, підлоги іншого обладнання квартири (двері, вікна, рами тощо). Відповідно до п. 11 Договору, викуп квартири наймачем проводиться за домовленістю з наймодавцем за цінами, що не перевищують балансової вартості квартири на момент її викупу. Управління охорони Київського метрополітену зверталось до Начальника житлово-експлуатаційної контори № 1317 з листом від 23.07.1998 № 35/162 та листом від 27.07.1998 №33/825, з проханням про надання [PERSON] постійної прописки за адресою: [ADDRESS] . Згідно із відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Судом установлено, що позивачем були зроблені неодноразові запити до ліквідаційної комісії лінійного управління в метрополітені, щодо надання позивачу ордеру на вищевказану квартиру, та сприяння позивачу у вирішенні питання купівлі-продажу, приватизації даної квартири. З аналогічними питаннями [PERSON] звертався і до МВС України і до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Згідно із відповіді з Департаменту майна та ресурсів МВС України № 409А3-25-502-2023 від 28.04.2023 зазначено, що єдиною підставою для вселення є ордер. Однак житловою комісією МВС України не приймалось рішення про надання [PERSON] житлової площі, а власником об`єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] є держава, в особі лінійного управління в метрополітені, підпорядкованого ГУ МВС в м. Києві, і саме це управління має вирішувати питання надання [PERSON] ордеру на дану квартиру, можливості її придбання та приватизації. Відповідно до відповіді Ліквідаційної комісія лінійного управління в метрополітені, підпорядкованого ГУ МВС України в м. Києві № 36/5азЛК від 24.03.2023 зазначено, що дозвіл на право приватизувати квартиру [ADDRESS] , [PERSON] не видавався. Також у відповіді № 28/58 від 25.04.2023 зазначено, що у голови ліквідаційної комісії відсутні повноваження та правові підстави щодо видачі дозволу на приватизацію вищевказаної квартири. Згідно відповіді Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №102103/24-3976 від 01.09.2023 вбачається, що [PERSON] ордер на вселення до квартири [ADDRESS] не видавався. Відповідно до картотек службового житла відділу обліку, розподілу житлової площі Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, вищевказана квартира не є службовою. Позивачем, на підтвердження сплати ним житлово-комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] , до матеріалів справи додані копії відповідних квитанцій. Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, визначає, що рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, регламентує, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Також Конвенцією передбачене поняття «житло» яке не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вирішуючи спір на користь позивача, суд враховує порядок вселення [PERSON] у спірну квартиру, також те, що це приміщення є постійним та єдиним місцем проживання позивача, ведення господарства та турботи за майном як наймача квартири, враховує тривалість часу проживання у цьому жилому приміщенні. Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Отже судом беззаперечно встановлено, що позивач тривалий час постійно проживає та зареєстрований у спірній квартирі, є постійним наймачем квартири, має тривалі зв`язки з конкретним місцем проживання, іншого постійного місця проживання у нього немає. Зокрема згідно із правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 24 лютого 2021 року у справі N 296/4642/19, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло» (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії» від 21.02.1990, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 та «Рохля проти України» від 17.05.2011). Таким чином суд зазначає, що згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1073,60грн покладаються на відповідача.

Outcome: approved