Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Схід ГЗК» в якому просив стягнути з ДП «Схід ГЗК» на його користь: 46137,57 грн, заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати при звільненні з 23.01.2023 по 21.07.2023 року у розмірі 100506 грн, середній заробіток за час затримки при звільненні починаючи з 21.07.2023 року по день фактичного розрахунку, з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом; 20000 грн моральної шкоди заподіяної порушенням законних прав згідно України. На обґрунтування позову зазначив, що з липня 1996 року позивач працював на Смолінській шахті ДП «Схід ГЗК». З серпня 2022 року відповідач почав виплачувати заробітну плату нерегулярно із цього часу почала утворюватися заборгованість по виплаті заробітній платі. 23.01.2023 позивач звільнився. При звільненні розрахунку по нарахованій заробітній платі із позивачем проведено не було. Факт невиплачених коштів позивачу підтверджується довідкою відповідача про заборгованість. Крім того, зазначив, що у зв`язку з несплатою відповідачем заборгованості по заробітній платі, ДП «Схід ГЗК» повинно виплатити йому середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати при звільнені з 23.01.2023 по 21.07.2023 року та середній заробіток за час затримки при звільненні починаючи з 21.07.2023 по день фактичного розрахунку, з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених Законом. На обґрунтування розміру моральної шкоди вказав, що внаслідок порушених його законних прав, а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушено його конституційне право на оплату праці, було порушено звичайний для нього уклад життя, що завдало моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, тому зазнав втрат немайного характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. В результаті затримки з виплати заробітної плати, у тому числі при звільненні, поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, принизило його, що є моральною шкодою. Крім того, зазначив, що з позивачем проживають дружина [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] , дружина позивача не працює. Позивач є господарем і повинен був забезпечувати свою сім`ю. З урахуванням невиплачених сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань, визначив моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Саме такий розмір є достатнім для сприяння відновлення порушених його прав. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 30.10.2023 року заяву представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 30.10.2023 року прийнято до справи відзив на позовну заяву. У якому\~представник відповідача зазначила, що позивач дійсно працював на Смолінській шахті ДП «Схід ГЗК» складачем поїздів залізничного цеху шахти та був звільнений 23.01.2023 року за угодою сторін згідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Станом на 23.10.2023 за підприємством відносно [PERSON] рахується заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 46137,57 грн. Зазначила, що 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан, який не одноразово було продовжено. У зв`язку з цим, ДП «Схід ГЗК» тривалий час, починаючи з 01.03.2022 року перебувало у вимушеному тимчасовому простої. Тому на час введення воєнного стану підприємство мало фінансові трудності та опинилося у скрутній фінансово\~економічній кризі, що зумовило нестабільне державне (бюджетне) фінансування та затримки у взаєморозрахунках підприємствами, установами організаціями, а також із працівниками підприємства. Зазначила, що вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у розмірі 100506 грн, повинна бути зменшена до 30000,00 грн, у зв`язку з тим, що перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності та суму компенсаційних виплат позивачу. Крім того, вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн, є надмірним, оскільки, відшкодування моральної шкоди не має призводити до навіть неістотного збагачення, а її розмір не відповідає принципу розумності, виваженості та справедливості. Окрім того, вважає, що вимоги позивача є не неналежно обґрунтованими та такими, що не доведені. Позивачем подано відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що відповідач визнав, що підприємство порушило законодавство про працю, при цьому, зазначив, що не погоджується з виплатою грошової компенсації за заподіяну моральну шкоду, заподіяної порушенням законних прав позивача, які чітко передбачені ст.237-1 КЗпП України. Разом з тим, відповідач не спростовує розмір самої моральної шкоди. Тому вважає, що є підстави для стягнення моральної шкоди із відповідача у повному обсязі. В судовому засіданні 20.12.2023 року позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати при звільненні з 23.01.2023 по 21.07.2023 року та стягнення моральної шкоди, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні починаючи з 21.07.2023 року по день фактичного розрахунку не підтримав. Надалі позивач [PERSON] подав заяву, зареєстровану судом 26.12.2023 року за вх. №12843, в якій просив проводити розгляд справи без його участі. Просив долучити до матеріалів справи довідку ДП «Схід ГЗК» про середньоденну та середньомісячну заробітну плату. В судовому засіданні 20.12.2023 року представник відповідача ДП «СхідГЗК» - адвокат Наконечна О.І. підтримала позицію викладену у відзиві. Надалі представник відповідача - адвокат Наконечна О.І. подала заяву, зареєстровану судом 20.12.2023 року за вх. № 12657, в якій просила проводити подальший розгляд справи без її участі. Заслухавши учасників справи, зваживши доводи, викладені в позовній заяві, відзиві та відповіді на відзив, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, та разом з тим є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Суд у межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини. Судом установлено, що позивач з 09.07.2001 по 23.01.2023 року, дійсно перебував у трудових відносинах з ДП «Схід ГЗК» Смолінська шахта на посаді складачем поїздів\~залізничного цеху\~шахти та був звільнений 23.01.2023 року з підприємства за угодою сторін до п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача [PERSON] , оригінал якої оглянутий в судовому засіданні. Відповідно до довідки ДП «Схід ГЗК» Смолінська шахта, станом на 11.05.2023 року, за підприємством рахується заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] в розмірі 46137,57 грн, яка складається із заборгованості: за жовтень 2022 року 4945,36 грн, листопад 2022 року 7688,80 грн, грудень 2022 року 13186,33 грн, січень 2023 року 20317,08 грн. Відповідно до довідки ДП «Схід ГЗК» за №18-30/2338 від 26.12.2023 року, середньо денний заробіток [PERSON] на день звільнення 23.01.2023 року складає 1709,15 грн, середньомісячний заробіток складає 14527,78 грн. Згідно розрахунку позивача [PERSON] середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати при звільненні з 23.01.2023 року по 21.07.2023 року становить 100506,00 грн. Розмір заробітної плати позивача за останні два місяці перед звільненням становить за грудень 2022 року 13186,33 грн за січень 2023 року -20317,08 грн). Розмір середньої заробітної плати становить 16751,70 грн, (13186,33 грн + 80317,08 грн/2). Розмір виплати за весь період затримки розрахунку по виплаті заробітної плати з 19.08.2022 по 12.05.2023 становить 100506 грн, із розрахунку 6 календарних місяців затримки заробітної плати х 16751,70 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Судом з`ясовано, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати при звільненні, який регулюється положеннями Кодексу законів\~про працю\~України (КЗпП). Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.43\~Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з положеннями ст.43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст.21\~Закону України\~«Про оплату\~праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст.24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст.47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 1 ст.116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 117\~КЗпПУ країни у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Окрім зазначеного судом відзначається, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (Постанова Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-60цс133), - відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, суд констатує наявність вини роботодавця - відповідача ДП «Схід ГЗК» у невиплаті належних звільненому працівникові - позивачу [PERSON] у день його звільнення коштів у розмірі 46137,57 грн, що свідчить про наявність у відповідача обов`язку по виплаті останньому середнього заробітку за весь час затримки, а саме, враховуючи, що станом на час розгляду справи такі виплати відповідачем не проведено. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами (далі - Порядок). Так, абз. 3 п. 2 Порядку встановлено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. За змістом абз. 2 п. 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 1709,15 грн, виходячи із розрахунку: 14527,78 (заробітна плата за останні два календарні місяці роботи, що передували місяцю, в якому позивача було звільнено з вирахування сум податку на доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів). Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117КЗпП\~України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України наведених у п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Враховуючи вище викладене, суд не погоджується з нарахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку, який просить стягнути позивач, а саме з 19.08.2022 року по 12.05.2023 року, який становить: 100506,00 грн. (із розрахунку 6 календарних місяців затримки заробітної плати х 16751,70 грн), оскільки даний\~розрахунок не\~ґрунтується на\~нормах законодавства,\~та вважає\~за необхідне\~навести наступний\~розрахунок:\~кількість робочих\~днів з\~23.01.2023\~(день\~звільнення)\~по 21.07.2023\~року (день\~подачі позову\~до суду)\~становить 129\~дні,\~сума середнього\~заробітку позивача\~за затримку\~розрахунку при\~звільненні складає\~220480,35\~грн (січень 2023 року - 6 днів, лютий 2023 року - 20 днів, березень 2023 року - 23 дні, квітень 2023 року - 20 днів, травень 2023 року - 23 дня, червень 2023 року - 22 дня, липень 2023 року - 15 день,), з урахуванням розміру середньоденної заробітної плата 1709,15 грн, розмір середнього заробітку за вказаний період становить 220480,35 грн. (129 робочих днів х 1709,15 грн = 220480,5 грн). При цьому, відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналіз зазначених правових норм (ст.ст.116, 117 КЗпП України) дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. При цьому, судом відзначається, що відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.\~117\~КЗпП України не відповідає ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану роботу, а за затримку розрахунків при звільненні, тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Метою законодавчого регулювання умов відшкодування працівнику за час затримки усіх виплат при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3\~Цивільного кодексу\~України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦКУкраїни, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відшкодування, передбачене статтею 117\~КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таку точку зору у своїй постанові ВП Верховного Суду аргументувала тим, що з однієї сторони працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. З іншої сторони, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Велика Палата Верховного Суду також погодилась з тим, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Враховуючи те, що Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд, беручи до уваги правові позиції Великої Палати, викладені в постанові від 26 червня 2019 року, вважає за необхідне зменшити суму компенсаційних виплат позивачу [PERSON] . При цьому, суд бере до уваги період часу недоплати заробітної плати та звернення позивача з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі 23.01.2023 року (тобто зі спливом більше шести місяців після нездійснення розрахунку підприємства з працівником), період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем з 09.07.2001 року по 23.01.2023 року, розмір заборгованості по заробітній платі, що становить 46137,57 грн, а сума компенсаційних виплат, тобто середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку просить стягнути позивач за період з 23.01.2022 року по 21.07.2023 року, складає 220480,35 грн, що значно перевищує суму основного боргу та порушує принцип співмірності. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення позивача [PERSON] відповідачем як роботодавцем останньому не проведено із позивачем у день звільнення розрахунок у повному обсязі, при цьому, взявши до уваги, що сума невиплаченої заробітної плати за спірний період складає 46137,57 грн, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат в сумі 100506 грн. 00 коп., в межах заявлених позовних вимог, при цьому, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку. Частиною третьою статті 10\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Отже, законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Відтак, відповідач, як роботодавець не довів суду, зокрема не надав належних доказів, що саме ці обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з працівником-позивачем [PERSON] . Згідно з п.6 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» також роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначені суми без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Крім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно з п. 2 ч. 1ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. При вирішенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 20000 грн. моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В частині 2 ст.23\~ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В силу ч.4 ст.23\~ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Тобто,\~підставою для\~відшкодування моральної\~шкоди згідно\~із вказаною\~статтею є\~факт порушення\~прав працівника\~у сфері\~трудових відносин,\~яке призвело\~до моральних\~страждань,\~втрати нормальних\~життєвих зв`язків\~і вимагало\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя.\~Визначаючи розмір\~суми,\~що підлягає\~стягненню на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~суд враховує, конкретні обставини\~справи,характер\~та ступінь\~моральних страждань, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою роботодавця щодо неї, глибину душевних страждань, що позбавило можливості тривалий час користуватись своїми коштами, належними при звільненні; ступень вини роботодавця, який з різних причин не забезпечив виконання вимог статті 116\~КЗпП України на день звільнення позивача з роботи на утриманні якої знаходиться дитина, яка навчається, присудження позивачеві грошової компенсації у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що частково пом`якшує душевні страждання позивача та часткова неплатоспроможність відповідача, яка зумовлена фінансово економічною кризою. На обґрунтування своєї вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивачем в судове засідання надано копії свідоцтва про одруження з [PERSON] , свідоцтва про народження сина [PERSON] , 2013 року народження, оригінали яких оглянуті судом в судовому засіданні. Крім того, надано акт встановлення факту проживання від 18.12.2023 року, відповідно до якого [PERSON] проживає разом із своєю дружиною [PERSON] та неповнолітнім сином [PERSON] , відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 20.12.2023 року. Таким чином, вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така шкода позивачу дійсно спричинена, оскільки останній, своєчасно не отримавши заробітну плату, змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивачем доведено, що невиплата йому заробітної плати призвела до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків. Однак, з урахуванням вимог\~ст. 237-1 КЗпП України\~щодо підстав стягнення моральної шкоди та\~ст.23 ЦК України\~щодо вимог розумності та справедливості її розміру, суд вважає за необхідне визначити розмір цієї моральної шкоди в розмірі 3000 гривень, що менше ніж просив позивач. Згідно п. 2 ч. 1 ст.\~430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. При вирішенні судом питання про судові витрати у справі, згідно з ч.1 ст.141ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно дост. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2576, 64 грн. (за дві вимоги майнового характеру - 1 % від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та за вимогу про відшкодування моральної шкоди - 1 % від ціни позову, але не менше 858,88 грн, позовна заява подана в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору), відповідно 858,88 грн Х 3= 2576,64 грн.

Outcome: partial