Jurisdiction: civil
Date: 2024-01-02 00:00:00

Описова частина Стислий виклад позиції позивача [PERSON] (далі позивач) звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» (далі відповідач), в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 23 вересня 2020 року по день постановлення судового рішення. Позов мотивовано тим, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді головного бухгалтера, а згідно наказу директора товариства за № 329-к від 22 вересня 2020 року її звільнено з роботи 22 вересня 2020 року, у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб. У день звільнення з роботи їй була видана трудова книжка, однак в порушення вимог статті 116 КЗпП України їй не було виплачено усіх сум заробітної плати, які належали їй від товариства, зокрема кошти за 5 днів невикористаної щорічної відпустки та вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку. Відповідно до пункту першого абзацу другого наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 23.09.2020р. № 336-к про скасування наказів, наказ № 329-к від 22.09.2020 про звільнення [PERSON] у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб, п.5 ст. 41 КЗпП України скасовано. Однак, про такий наказ позивач дізналася зі справи, яка перебувала в провадженні Рівненського міського суду Рівненської області № 569/2319/21 (суддя Гордійчук О.О.). Відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16.05.2022 року у справі № 569/22636/21 (суддя Панас О.В.) судом встановлено, що [PERSON] працювала в ТОВ «Нафтогаз Тепло» на посаді головного бухгалтера та згідно наказу директора товариства № 329-к від 22.09.2020р. її було звільнено з роботи 22.09.2020р. у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб, п.5 ст. 41 КЗпП України. За таких обставин трудові відносини між ТОВ «Нафтогаз Тепло» та [PERSON] були припинені 22.09.2020 р. Таким чином вважає, що відповідач повинен виплатити на її користь середній заробіток за період з 23.09.2020 року по день винесення рішення, що на день подачі позовної заяви 12.07.2022 року становить 1 932 612, 70 грн. Між тим, 03 січня 2024 року представник позивача подала до суду додаткові пояснення, в яких просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 23 вересня 2020 року по 29 грудня 2023 року - 3 602 665,62 грн. та судовий збір у розмірі - 12 405,00 грн. Стислий виклад позиції відповідача. Представник відповідача подав пояснення на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він є необґрунтованим та безпідставним. Вказує, що 22.09.2020 [PERSON] було підписано від імені Директора ТОВ «Нафтогаз Тепло» Наказ №329-к "Про припинення повноважень [PERSON] ", як головного бухгалтера, а також доручено [PERSON] , як головному бухгалтеру здійснити виплату шести окладів. Інвентаризаційна комісія ТОВ "Нафтогаз Тепло" виявила оригінал наказу від 22.09.2020 № 329-к про звільнення. З огляду на зазначене, наказом від 23.09.2020 № 336-к Товариство скасувало наказ від 22.09.2020 № 329-к про звільнення [PERSON] . З метою з`ясування ситуації, Товариство зверталося до позивача щодо можливих причин видачі наказу від 22.09.2020 № 329-к про звільнення, проте жодного разу не отримало відповіді, а усі листи поверталися за закінченням строку зберігання. Позивач на роботі так і не з`явилася, а відсутність на роботі з 23.09.2020 по 29.09.2020 була зафіксована відповідними актами. Після отримання згоди від Первинної профспілкової організації Укрнафтогазпрофспілки у ТОВ "Нафтогаз Тепло" [PERSON] була звільнена. Вважають, що відповідачем дотримано вимоги законодавства та не допущено затримки розрахунку при звільненні позивача, оскільки позивачу відповідачем виплачена компенсація за 5 днів невикористаної відпустки, яка складає 9 775, 40 грн. Зазначають, що відповідно до постанови Рівненського апеляційного суду від 27.04.2023 року у справі № 569/2319/21, яка набрала законної сили встановлені в ній обставини про відсутність підстав для виплати вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку та не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Крім того вказують, що позов поданий з пропуском строку звернення до суду, оскільки позивач отримала трудову книжку 22.09.2020, останнім днем для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору у справі про звільнення є 22.12.2020 (включно), а з 11.07.2022 строк звернення до суду є пропущеним. Заперечення, клопотання та додаткові пояснення сторін. 15.07.2023 року представник позивача подала клопотання, в якому зазначила, що сторона позивача оскаржує постанову Рівненського апеляційного суду 27.04.2023 року у Верховному Суді, та ухвалою Верховного Суду від 03.07.2023 року відкрито касаційне провадження. 01 грудня 2023 року ТзОВ «Нафтогаз» подало додаткові пояснення, в яких вказали на те, що постановою Верховного Суду від 17.11.2023 р. у справі № 569/2319/21 постанову Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року скасовано. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог [PERSON] про скасування наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» від 09 жовтня 2020 року № 349-к змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року залишено в силі. Виходячи з наведеного, стягненню з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь [PERSON] підлягає вихідна допомога у розмірі 517 500,00 грн. Зазначили, що відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за 6 місяців. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, а тому вважають, що є підстави для зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки до 10 грн. 18 грудня 2023 року та 19 грудня 2023 року від представника позивача надійшли ідентичні додаткові пояснення та заява про уточнення та збільшення позовних вимог в порядку ст. 49 ЦПК України. В таких поясненнях представник позивача зазначає, що посилання відповідача на те, що відповідно до ст. 117 КЗпП України організація повинна виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за 6 місяців є хибними, оскільки відповідальність відповідача щодо виплати позивачці середнього заробітку настала ще у вересні 2020 року, а тому враховуючи, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили, то до вказаних правовідносин має бути застосована ст. 117 КЗпП України в редакції чинній на момент виникнення правовідносин. 27 грудня 2023 року від ТОВ "Нафтогаз Тепло" надійшли заперечення на додаткові пояснення та заяву про збільшення позовних вимог, в яких зазначили, що усі виплати позивачу мали бути виплачені саме 22.09.2020 року. Оскільки 22.09.2020 був останнім робочим днем [PERSON] , то саме вона, як головний бухгалтер мала забезпечити виконання відділом бухгалтерського обліку та звітності наказу від 22.09.2020 № 329-к стосовно організації здійснення належних їй при звільненні виплат. При цьому, згідно її додаткових пояснень підготовка документів для оплати належних їй сум фахівцями бухгалтерського обліку відбулась після закінчення робочого дня, що свідчить про те, що позивач, як головний бухгалтер ТОВ «Нафтогаз Тепло», не забезпечила належну організацію роботи фахівців бухгалтерського обліку, внаслідок чого позивачем не забезпечено виконання наказу в частині проведення розрахунку в день звільнення. Отже, належні позивачу суми невиплачені з вини саме позивача. Оскільки у не здійсненні розрахунку в день звільнення винен сам позивач, а тому відсутня необхідна складова для застосування ч.1 ст. 117 КЗпП України. 03 січня 2024 року представником позивача подано додаткові пояснення на заперечення відповідача, в яких зазначила, що ст. 117 КЗпП України встановлено обов`язок власника виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та здійснивши власний розрахунок середнього заробітку за період з 23 вересня 2020 року по 29 грудня 2023 року, збільшивши позовні вимоги просить суд стягнути середній заробіток у розмірі 3 602 665, 62 грн. 03 січня 2024 року представник відповідача подав до суду клопотання про долучення доказів виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 517 500,00 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Відомості про рух справи у суді. Ухвалою суду від 15 липня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень (а.с. 18,19). Ухвалою суду від 31 жовтня 2022 року провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів при звільнення з роботи - зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі №569/2319/21 (суддя Гордійчук І.О.) за позовом [PERSON] до ТОВ «Нафтогаз Тепло» про стягнення вихідної допомоги у зв`язку із звільненням з роботи за пунктом 5 статті 41 КЗпП України (а.с. 34). Ухвалою суду від 17 липня 2023 року відновлено провадження у справі № 569/9632/22 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів при звільнення з роботи (.с. 40). Ухвалою суду від 25 жовтня 2023 року в задоволенні клопотань представника позивача [PERSON] - [PERSON] від 15.09.2023 р., від 09.10.2023 р., від 25.10.2023 р. про зупинення провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів при звільнення з роботи - відмовлено (а.с. 132-134). Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів при звільненні з роботи, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] (а.с. 175, 176). Аргументи учасників справи. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача одночасно в додаткових поясненнях від 03.01.2024 р. просить розглянути справу за відсутності сторони позивача. Представник відповідача в судове засідання в режимі відеоконференції просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки позов поданий з пропуском строку звернення до суду, оскільки позивач отримала трудову книжку 22.09.2020, останнім днем для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору у справі про звільнення є 22.12.2020 (включно), а з 11.07.2022 строк звернення до суду є пропущеним. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений заздалегідь та належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи у його відсутність до суду не подав. Своїм правом на подання пояснень не скористався. Позиція суду Фактичні обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що [PERSON] працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" на посаді головного бухгалтера. Згідно наказу директора товариства № 329-к від 22 вересня 2020 року її було звільнено з роботи 22 вересня 2020 року у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб, пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Згідно пункту 2 наказу № 329-к від 22 вересня 2020 року роботодавець зобов`язався виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку (а.с. 9). З позову вбачається, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2022 року у справі №569/22636/21, яке залишене без зміни постановою Рівненського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року, позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз Тепло" третя особа без самостійної вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу задоволено частково. Визнано частково незаконним та скасовано частково наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 23 вересня 2020 року № 336-к «Про скасування наказів» в частині, що стосується [PERSON] , а саме: скасовано у п. 1 абзац 2 наказу ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 22 вересня 2020 № 329-к «Про звільнення [PERSON] головного бухгалтера ТОВ «Нафтогаз Тепло»; виключено з п. 2 [PERSON] ; зі змісту п. 4 наказу виключено « [PERSON] головному бухгалтеру ТОВ «Нафтогаз Тепло». За таких обставин трудові відносини між ТОВ «Нафтогаз Тепло» та [PERSON] були припинені 22.09.2020 р. В день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок, а саме не була виплачена вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року позов [PERSON] до ТОВ «Нафтогаз Тепло», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] про стягнення вихідної допомоги, скасування наказу задоволено. Стягнуто з ТОВ «Нафтогаз Тепло» на користь [PERSON] вихідну допомогу при звільненні у розмірі шестимісячного середнього заробітку у розмірі 517 500,00 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті. Скасовано наказ ТОВ «Нафтогаз Тепло» від 09 жовтня 2020 року № 349-к про звільнення [PERSON] з посади головного бухгалтера з 09 жовтня 2020 року згідно з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України. Стягнено з ТОВ «Нафтогаз Тепло» в дохід держави судовий збір в сумі 6 083,00 грн. (а.с. 140-142). Постановою Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Нафтогаз Тепло» задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року скасовано. У задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Нафтогаз Тепло», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] про стягнення вихідної допомоги, скасування наказу відмовлено (а.с. 143-145). Постановою Верховного Суду від 17.11.2023 р. у справі № 569/2319/21 постанову Рівненського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року скасовано. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року в частині задоволених позовних вимог [PERSON] про скасування наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» від 09 жовтня 2020 року № 349-к змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2023 року залишено в силі (213-222). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61-2375св23) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Отже, при звільненні позивача, відповідач зобов`язаний був здійснити виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі шестимісячного середнього заробітку у розмірі 517 500,00 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, однак такої виплати не здійснив. 03 січня 2024 року представником відповідача було подано до суду клопотання про долученя доказів, а саме платіжні інструкції від 29 грудня 2023 року, з яких вбачається, що ТзОВ«Нафтогаз Тепло» було виплачено [PERSON] вихідну допомогу при звільненні у розмірі 517 500 грн. 00 коп. Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає, що часом затримки розрахунку при звільненні позивача, що полягає у невиплаті їй вихідної допомоги є період з 23 вересня 2020 року по 29 грудня 2023 року. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Згідно ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу Статтею 116 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій. Позивач стверджує, що на підставі зазначених положень закону, через не проведення в день звільнення позивача виплат всіх сум, що належать їй від товариства відповідач зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за весь час затримки відповідного розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Скрутне матеріальне становище, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, а також арешт рахунків не звільняють роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Спір цій справі виник у зв`язку із невиплатою позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вихідної допомоги. Враховуючи, що вихідну допомогу особі мали виплатити при звільненні, однак цього зроблено не було (у зв`язку з чим й виник спір у справі № 569/2319/21), то суд вважає, що є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. Суд критично оцінює твердження представника відповідача щодо необхідності застосування до вказаних правовідносин ст. 117 КЗпП України у новій редакції, що обмежує максимальний строк виплати середнього заробітку із працівником за час затримки розрахунку 6 місяцями, оскільки зміни у ст. 117 КЗпП України прийнято 01.07.2022 року та які 19.07.2022 року набрали законної сили, а відповідальність ТОВ «Нафтогаз Тепло» щодо виплати [PERSON] розрахункових коштів настала ще у вересні 2020 року, тому в силу ст. 58 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 не мають зворотної сили в часі. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При цьому враховуються, що середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці», визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1992 №100 (далі - Порядок № 100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з абзацами першим, третім пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох, місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів/(годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У цій справі установлено, що позивачка була звільнена з посади 22 вересня 2020 року. Таким чином, за правилами пункту 2 розділу II Порядку № 100, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку врахуванню підлягають виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, а саме липень - серпень 2020 року. Згідно розрахунку позивача загальна сума компенсації по виплаті їй середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, яка належить за її підрахунками до виплати за період з 23 вересня 2020 року по 29 грудня 2023 року складає 4 304,26 грн (середньоденна заробітна плата) * 837 (кількість робочих днів) становить 3 602 665, 62 грн. Враховуючи вищевикладене, відповідач зобов`язаний сплатити позивачці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Сторона відповідача просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позов поданий з пропуском тримісячного строку звернення до суду, враховуючи, що позивач отримала трудову книжку 22.09.2020, тому останнім днем для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору у справі є 22.12.2020 (включно). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Офіційне тлумачення положення ч.1 ст.233 КЗпП міститься в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, зокрема, зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За таких обставин, до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Як встановлено судом, відповідачем було виплачено позивачу вихідну допомогу при звільненні у розмірі шестимісячного середнього заробітку у розмірі 517 500 грн. 00 коп. лише 29 грудня 2023 року, про що свідчать долучені представником відповідача до матеріалів справи платіжні інструкції від 29 грудня 2023 року. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 14 липня 2022 року, а фактичний розрахунок відбувся 29 грудня 2023 року, тобто тримісячний строк, перебіг якого розпочинається саме з цього дня (29.12.2023 р.) позивачем не пропущений, а тому позивач звернулася до суду в межах встановленого законом строку позовної давності для цих правовідносин. За наведених обставин, підстав для застосування строку позовної давності не вбачається. Щодо розміру стягнення середнього заробітку через невиплату вихідної допомоги. За положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові. Разом з цим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно достатті 117 КЗпП України: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При розгляді справи по суті судом встановлено, що тривалість періоду затримки (прострочення) виплати позивачу вихідної допомоги в сумі 517 500,00 грн. була пов`язана з наявністю спору між сторонами та правової позиції відповідача про відсутність підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, а також тривалість судового розгляду цивільної справи № 569/2319/21 за позовом [PERSON] до ТОВ «Нафтогаз Тепло», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] про стягнення вихідної допомоги, скасування наказу, що вплинуло на строки несвоєчасного розрахунку з колишнім працівником. Згідно проведеного представником позивача розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 03.01.2024 р. становить 3 602 665, 62 грн. Судом встановлено, що розмір самої вихідної допомоги, яка стягнута з відповідача на користь позивача відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07.02.2023 року, яке постановою Верховного Суду від 17.11.2023 року залишено в частині стягнення вихідної допомоги без змін та становить 517500 (п"ятсот сімнадцять тисяч п"ятсот) гривень 00 копійок є меншою за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у майже 7 разів. З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром вихідної допомоги, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача та враховуючи, що позивач, звернувшись 14 липня 2022 року з даним позовом, просила суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 1 932 612,70 грн., а дана справа була тривалий час зупинена, у зв`язку з розглядом справи (№ 569/2319/21 за позовом [PERSON] до ТОВ «Нафтогаз Тепло», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] про стягнення вихідної допомоги, скасування наказу), яка безпосередньо була пов`язана з даною справою, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 1 932 612,70 грн., яка була розрахована позивачем на момент подання позову до суду. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню в розмірі 1 932 612,70 грн. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до часткового задоволення. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» на користь позивача слід стягнути судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 12 405 грн. 00 коп.

Outcome: partial