Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

20 вересня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом, в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Мотивуючи свою заяву тим, що перебував з відповідачкою з 25.07.2015 року в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 06.03.2023 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні. Відповідачка з початком війни виїхала за кордон, покинула малолітню дитину, ввесь час він вимушений був сам ростити сина і займатися його вихованням. Дитина має генетичне захворювання, з самого народження мав проблеми зі здоров`ям: затримка розвитку, нанізм, затримка росту, затримка фізичного розвитку, затримка мовленнєвого розвитку, потребує постійного лікування та реабілітації, але мама не зважала на хворобу дитини і не зверталася до лікарні за допомогою, а в 2022 році взагалі залишила сина на нього і поїхала за кордон зі старшою донькою. На сьогоднішній день дитина має статус інвалід дитинства. Позивач, як батько, пройшов всі медичні огляди з сином, домігся встановлення чіткого діагнозу та оформив групу інвалідності своєму сину, оскільки дитина потребує постійного нагляду, уваги, регулярного обстеження, лікування та реабілітації. Позивач зазначає, що відповідачка не бажає спілкуватися з ним, їй не цікавий їх син, його розвиток та його здоров`я. Дитина знаходиться на його повному забезпеченні. Позивач любить сина і тому піклується про нього, про його стан здоров`я та самопочуття, відвідує лікарів і займаюсь повним обстеженням сина. Відповідачка жодного разу не зателефонувала та не спитала за сина, не виявила бажання бачити його, спілкуватися з ним та піклуватися про нього, не приймала жодної участі у вихованні дитини, не забезпечувала сина необхідними продуктами харчування, не виявляла ніякого інтересу до внутрішнього світу своєї дитини, матеріально не допомагала, хоча дитина потребує особливої дієти та медичного огляду - тобто свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню і утриманню своєї малолітньої дитини, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягнути з неї аліменти на утримання сина. Ухвалою суду від 26.09.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.11.2023 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив на адресу заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити. Відповідачка та її представник у судове засідання не з`явилися, на адресу суду направлено заяву про участь у судовому засіданні у режимі відео конференції, однак судом не виявилось можливим встановити зв`язок з відповідачкою та її представником, з технічних причин. Відповідачка скористалась своїм правом, направила на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник третьої особи виконавчого комітету Покровської районної у місті ради в судове засідання не з`явилася, направила на адресу суду заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті дійшов таких висновків. У відповідності до ч.1 ст. 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 липня 2015 року, якій розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2023 року, справа № 212/573/23. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , батьками якого записані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно Акту про фактичне проживання від 07.08.2023, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно медичних документів, малолітній [PERSON] , [INFO] , є інвалідом дитинства, має затримку розвитку, нанізм, затримку росту, затримку фізичного розвитку, затримку мовленнєвого розвитку. Позивач працює в Громадській Організації «Справжня Надія», має постійний стабільний дохід, характеризується на роботі з позитивної сторони, що підтверджується трудовим договором від 28.04.2023, довідкою про доходи та характеристикою. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до ч.4 ст. 19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до ч.5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Відповідно до п.5 ст.19 Сімейного кодексу України «Орган опіки піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи». Згідно наданого суду пояснення органу опіки та піклування ВИКОНАВЧОГО КОМІТЕТУ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ РАДИ №7/01-29/4471 від 02.11.2023, було встановлено, що у зв`язку з тим, що [PERSON] не була опитана щодо з`ясування її думки стосовно позбавлення батьківських прав у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , не складено акт обстеження умов проживання матері, відсутність відповідача та недостатність документів, які б підтверджували винну поведінку матері у відношенні до її сина, позбавляють можливості надання об`єктивно висновку щодо позбавлення батьківських прав. Ураховуючи вищезазначене, виконком Покровської районної в місті ради не має достатніх законних підстав і доказів для визначення доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Відповідно до ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини; держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді вказаної справи судом не встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Було встановлено, що відповідач намагається брати участь у житті дитини, шляхом перерахувань грошових коштів на утримання, харчування, придбання одягу для дитини. Разом із тим суд бере до уваги ті обставини, що для повноцінної участі відповідача [PERSON] у вихованні дитини є перешкоди, а саме не порозуміння між батьком та матір`ю, відстань (знаходження матері в іншій країні), що і може слугувати підставою того, що мати не бачиться з сином. Разом з тим дані обставини не звільняють відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина, участі у його матеріальному утриманні та належному забезпеченні. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] умисно не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, та до неї раніше не застосовувалися будь-які заходи попередження та впливу. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав, звернення до органу опіки та піклування, за правовою допомогою, свідчить про інтерес батька до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно відповідача не забезпечуватиме інтересів малолітньої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів малолітньої дитини шляхом позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне винне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які свідомо не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати залишаються за позивачем. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази та врахувавши обставини справи, вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , даний факт не заперечувався відповідачем, відповідач зобов`язана та може надавати щомісячне утримання на свого малолітнього сина у розмірі частини з всіх видів його доходу, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позовної заяви до суду - 20 вересня 2023 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів на повнолітню дитину у межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов`язкового негайного виконання. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати в сумі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: partial