Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

07 вересня 2023 року позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом про надання дозволу на виїзди за кордон малолітньої [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу її батька [PERSON] , [INFO] до досягнення дитиною 16 річного віку, тобто до [INFO] . Вимоги позову обгрунтовує тим, що 02 лютого 2021 року позивач у клала шлюб із відповідачем [PERSON] . Під час спільного проживання [INFO] у них народилась дочка [PERSON] . З моменту розірвання шлюбу, а саме 17 березня 2021 року відповідач маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, самоусунувся від виконання своїх батьківський обов`язків, з дитиною не спілкується участі у її вихованні не приймає. Позивач зверталась до відповідача, щоб він надав дозвіл на виїзд дочки [PERSON] за кордон, однак останній ніякої відповіді їй не надав. Просила суд надати дозвіл на виїзд за кордон малолітній [PERSON] , [INFO] у супроводі її матері [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу її батька [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною 16 річного віку, тобто до [INFO] . Ухвалою суду від 11 вересня 2023 року відкрито провадження по справі, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Солотвинської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області. 26 жовтня 2023 року у підготовче судове засідання учасники не з`явились. 15 листопада 2023 року позивачем у підготовче судове засідання подано заяву про уточнення позовних вимог, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній [PERSON] , [INFO] у супроводі її матері [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу її батька [PERSON] , [INFO] , а саме до країни Сполученого Королівства Великої Британії терміном на два роки. 24 листопада 2023 року підготовче судове засідання було відкладено за клопотанням представника третьої особи у зв`язку із неможливістю її явки у судове засідання. В підготовче судове засідання 07 грудня 2023 року учасники не з`явились, ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 18 грудня 2023 року, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Пояснив, що позивач має бажання та матеріальну можливість виїхати з дочкою до країни Сполученого Королівства Великої Британії де проживають їх знайомі та родичі, оскільки позивач має там роботу. Позивач зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на вивезення дитини за кордон разом з нею, але відповідач або ухиляється від обговорення цього питання, або ж відмовляє без повідомлення причин. Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неприбуття суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Також відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст. ст. 174, 178 ЦПК України, та не направив до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За приписами ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день вручення судової повістки під розписку. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно з відомостями Єдиного демографічного реєстру станом на 08 вересня 2023 року, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 12), на яку відповідачу надсилались судові повістки. Крім того, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач також викликався до суду, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Отже, відповідач у розумінні ст. ст. 128, 131 ЦПК України є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року N 17-рп/2011, згідно з яким у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву на позов не подав, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, за відсутності заперечень з боку позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування Солотвинської селищної ради Касько Н.Т. в судовому засіданні заперечень проти позову не мала пояснила, що не може надати відповідний висновок по суті справи, оскільки сторони за викликами органу опіки та піклування Солотвинської селищної ради не з`явились. Суд вислухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 02 липня 2012 року Марківською сільською радою Богородчанського району Івано-Франківської області (а.с.3). Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2017 року справа №338/128/17, шлюб позивача та відповідача було розірвано (а.с.5), рішення набрало законної сили 27 березня 2017 року. Як зазначає позивач вона зверталась до відповідача, з проханням надати дозвіл на виїзд дочки [PERSON] за кордон, однак останній в добровільному порядку такого дозволу не надав. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Водночас, за змістом ст. 124 Конституції України та ст. 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 року N 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Отже, тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). Визначаючи, чи відповідає найкращим інтересам дитини дозвіл на виїзд дочки сторін за кордон без згоди батька у супроводі матері, суд враховує, що на даний час, в період дії воєнного стану в Україні, єдиною особою, яка має можливість забезпечити дитині виїзд за кордон, є мати, оскільки в силу законодавчих обмежень, батько обмежений у можливості виїзду за кордон. При цьому, судом взято до уваги, що позивач порушує питання не про вивезення дитини на постійне проживання за кордон, за якого батько буде тривалий час позбавлений можливості бачитися з дитиною, а про тимчасову поїздку з дитиною в до країни Сполученого Королівства Великої Британії де позивач працює, має родичів та друзів. При цьому, суд зауважує, що позивач не була позбавлена можливості самовільно, без відома та згоди батька, вивезти дитину за кордон, пославшись на норму п. 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.95 N 57, якою дозволено виїзд дитини за кордон з одним із батьків та без згоди другого з батьків, однак, цього не зробила, намагаючись отримати дозвіл батька на виїзд дитини у законний спосіб та врегулювати це питання правовим шляхом. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам доньки, чи буде порушувати його права, відповідач суду не надав, заперечень проти позовних вимог не виклав. З огляду на викладене, суд вважає, що виїзд малолітньої дочки на територію до країни Сполученого Королівства Великої Британії відповідатимуть якнайкращим інтересам дитини, яка проживає разом з матір`ю, водночас, не порушать прав батька на спілкування з дитиною та участь у її вихованні. Судом взято до уваги, що норма п. 23 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.95 N 57, якою дозволено виїзд дитини за кордон з одним із батьків та без згоди другого з батьків, поширюється виключно на період воєнного стану, що стає фактором невизначеності під час планування подорожі. Крім того, як зазначив представник позивача при в`їзді до країни Сполученого Королівства Великої Британії відповідні державні органи вимагають надати дозвіл батька виїзд малолітньої дитини. З урахуванням віку дитини (11 років), суд погоджується з доводами представника позивача про те, що відмова у перетині державного кордону через відсутність згоди батька дитини, є небажаною для дитини обставиною, крім того, така відмова матиме негативні наслідки для матеріального і морального стану позивача, і в підсумку - також для самої дитини. Враховуючи, що відповідач ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини у супроводі матері, при цьому, не навів суду жодних мотивів для відмови від надання такого дозволу, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для надання дозволу для тимчасового виїзду за кордон малолітній [PERSON] , [INFO] у супроводі її матері [PERSON] . На підставі наведеного,

Outcome: approved