Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-28 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту батьківства. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що з грудня 2014 року до вересня 2016\~року проживала спільно з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася донька [PERSON] . На час народження дитини жоден з них не перебував зареєстрованому шлюбі з третіми особами. Оскільки батьки дитини на час її народження не перебували у зареєстрованому шлюбі, то відомості про батька дитини були внесені органом реєстрації актів цивільного стану у свідоцтво про народження зі слів матері. Після народження дитини спільне життя та відносини між батьками не склалися і припинилися у вересні 2016 року. Проте, [PERSON] визнавав дитину своєю, ставився до неї як до рідної, піклувався про неї, дбав, утримував, мав з дитиною та її матір`ю добрі стосунки. 01 березня 2022 року [PERSON] був призваний до лав Збройних сил України. 29 січня 2023 року заявниці стало відомо про те, що [INFO] [PERSON] помер у військовому госпіталі у м. Дніпро внаслідок поранень, отриманих під час виконання бойового завдання із захисту територіальної цілісності Батьківщини, відсічі та стримування збройної агресії російської федерації проти України. Заявниця зазначає, що встановлення факту батьківства необхідне їй для належного оформлення родинних відносин, надання доньці [PERSON] права на спадщину після смерті [PERSON] та оформлення соціальних виплат у зв`язку зі смертю батька. Враховуючи вищенаведене, заявниця просить суд встановити факт батьківства [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку окремого провадження. У червні 2023 року суд отримав заяву заінтересованої особи [PERSON] , в якій остання посилається на те, що не заперечує проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту батьківства [PERSON] стосовно [PERSON] . Водночас, [PERSON] вказує на те, що не відповідають дійсності твердження [PERSON] про те, що у період з грудня 2014 року до вересня 2016 року вона проживала з [PERSON] однією сім`єю, але не перебувала у зареєстрованому шлюбі. Також вважає помилковим твердження матері заявниці [PERSON] про те, що [PERSON] з [PERSON] проживали однією сім`єю протягом 2015-2016 років. Так [PERSON] зауважує, що стосунки [PERSON] та покійного [PERSON] носили короткостроковий характер та існували протягом березня-квітня 2015 року, коли [PERSON] перебував на навчаннях на полігоні у м. Яворів у Львівській області. Померлий аргументував своє рішення тим, що не знає, чи повернеться живим з зони проведення Антитерористичної операції. На це [PERSON] відповіла що буде дитину виховувати самостійно та після такої розмови між ними стосунки припинилися. До березня 2015 року померлий [PERSON] перебував у стосунках з іншою жінкою та проживав спільно з нею без реєстрації шлюбу. Також [PERSON] з травня 2016 року до 14 січня 2017 року перебував у стосунках з [PERSON] , а 14 січня 2017 року зареєстрував з нею шлюб, який був розірваний в 2019 році. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, довгий час [PERSON] вагався, чи дійсно він є біологічним батьком дівчинки [PERSON] , в зв`язку з чим довгий час не називав її донькою, натомість в міру своїх можливостей фінансово допомагав матері дівчинки. Також в анкеті військовослужбовця [PERSON] вказував лише сина 1999 року народження та сина 2017\~року народження. На підставі вищенаведеного просить суд задовольнити заяву [PERSON] , а справу розглянути у її відсутність. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2023 року № 200 справу передано на повторний автоматизований розподіл внаслідок припинення повноважень судді [PERSON] та призначено судді Фінагеєвій І. О. Ухвалою від 27 вересня 2023 року справу прийнято до провадження, призначено судове засідання. В судове засідання заявниця не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. Представник заінтересованої особи Борщагівської сільської рада Бучанського району Київської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Заінтересовані особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, у заяві від 19 червня 2023 року просила справу розглядати за її відсутності, вимоги заяви підтримує у повному обсязі. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи учасників справи, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . З 02 серпня 2003 року до 14 листопада 2019 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вказані особи мають сина [PERSON] , [INFO] . Вказані факти встановлені у рішенні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 листопада 2019 року у справі № 285/3204/19. [INFO] [PERSON] помер від отриманих поранень у Дніпровській обласній клінічній лікарні внаслідок поранень, отриманих внаслідок виконання бойового завдання з захисту території України в районі населеного пункту Новобахмутівка Покровського району Донецької області. Факт смерті підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку прийняла його дружина [PERSON] , що підтверджується копією заяви від 08 грудня 2023 року № 04/02-14 та копією свідоцтва про шлюб від 28 квітня 2022 року серії [NUMBER] . Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13 лютого 2023 року № 00038482026 [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] . За змістом повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13 лютого 2023 року № 00038482051 [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] 23 серпня 2023 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко О. Б. як законний представник [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Також 23 серпня 2023 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоренко О. Б. звернулася з заявою про прийняття спадщини мати [PERSON] [PERSON] [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , наголошує на тому, що [PERSON] проживав однією сім`єю з [PERSON] , [INFO] . Під час сімейних відносин у [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] [PERSON] повідомила про те, що [PERSON] дійсно вважав [PERSON] своєю донькою. Ця заява посвідчена 23 лютого 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бова А. В. та зареєстрована в реєстрі за №\~163. Відповідно до висновку генотипоскопічного експертного дослідження № 37441 від\~21\~березня 2023 року, виготовленого Медико-генетичним центром «Мама папа» на замовлення [PERSON] , ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] , є біологічною бабусею дитини [PERSON] , [INFO] , становить 95,4%. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Звертаючись до суду з заявою, [PERSON] зазначає, що встановлення такого юридичного факту необхідне для забезпечення та реалізації майбутніх прав дитини померлого, пов`язаних з втратою батька. Встановлення факту батьківства є необхідним для захисту майнових та немайнових прав малолітньої дитини, зокрема оформлення пенсії по втраті годувальника. Відповідно до змісту частини першої статті 121 СК України\~права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями\~122\~та\~125\~цього\~Кодексу. Згідно з приписами частин першої та другої статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати\~та батько\~дитини не\~перебувають у\~шлюбі між\~собою,\~походження дитини\~від батька\~визначається за\~заявою матері\~та батька\~дитини або за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 128 СК України\~за відсутності заяви, право на подання якої встановлено\~статтею 126\~цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з пунктом 7\~постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3\~ у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі\~статтею 135 СК України. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун (піклувальник) дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Усі вони беруть участь у справі як заявники, а органи опіки та піклування й інші особи (залежно від обставин справи)- як заінтересовані особи. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до\~Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з частини першої статті 134 СК України\~на підставі заяв осіб, зазначених у\~статті 126\~цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України\~суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Батьківство може бути визнане особою як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Вказані обставини та інші обставини, що стосуються справи, можуть бути підтверджені поясненнями сторін і третіх осіб, показаннями свідків, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Зокрема, доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Згідно з наданим заявницею [PERSON] висновком генотипоскопічного експертного дослідження № 37441 від\~21\~березня 2023 року, виготовленого ТОВ «Мама папа» на замовлення [PERSON] , ймовірність того, що [PERSON] , [INFO] , є біологічною бабусею дитини [PERSON] , [INFO] , становить 95,4%. Матеріали справи містять докази того, що [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON] ) є біологічною матір`ю померлого [PERSON] відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Враховуючи біологічні особливості переходу генетичних даних від батьків до дітей є законні підстави вважати доведеним батьківство [PERSON] відносно [PERSON] , враховуючи те, що [PERSON] є біологічною бабусею [PERSON] та біологічною матір`ю [PERSON] батька дитини. Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009). Будь-яких доказів на спростування висновку генотипоскопічного дослідження до суду не надано. Заперечень від інших учасників справи до суду не надходило, що виключає твердження про наявність спору про право. Не менш важливим для суду під час вирішення питання про встановлення батьківства є приписи національного та міжнародного законодавства, покликані на забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Суд надає оцінку також тому, що у свідоцтві про народження [PERSON] зі слів матері зазначений батьком [PERSON] (померлий мав прізвище [PERSON] ), проте, на переконання суду висновок генотипоскопічного дослідження більш достовірний порівняно зі свідоцтвом про народження, оскільки надавався на основі аналізу біологічного матеріалу на відміну від свідоцтва про народження, дані про батька до якого вносилися зі слів матері без підтвердження належними доказами. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог заяви [PERSON] .

Outcome: approved