Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-17 00:00:00

04.09.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що 12.04.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. було вчинено виконавчий напис за № 6548 про стягнення з неї на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» заборгованості в сумі 30508 грн 50 коп. 12.04.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Терлеєвим І.М. було відкрито виконавче провадження № 65111624 на підставі вищевказаного виконавчого напису.08.07.2021 цим приватним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Під час виконання вказаного виконавчого напису із заробітної плати позивача відраховано: 3796 грн 40 коп. для приватного виконавця Терлеєва І.М. (з яких 400 грн сума за виконавчі дії, 3396 грн 40 коп. основна винагорода приватного виконавця); 3693 грн 97 коп. для товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс». Загальна сума, що була стягнута згідно виконавчого провадження № 6548 від 12.04.2021 становить 7490 грн 37 коп. 14.06.2023 рішенням Полонського районного суду Хмельницької області по справі № 681/410/23 цей виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що судовий акт про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове повернення майна є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Вказує, що грошові кошти, які були стягнуті, є набутими без достатньої правової підстави. Просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті фінанс» 3693 грн 97 коп., з приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Терлеєва І.М. - 3796 грн. 40 коп. Також просить стягнути з відповідачів понесені витрати по оплаті судового збору. Ухвалою суду від 05.09.2023 у справі відкрито провадження та постановлено здійснювати її розгляд у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. \~ \~ \~ \~Відповідачі про розгляд справи повідомлені належним чином. 12.10.2023 приватний виконавець Терлеєв І.М. подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позов у частині стягнення з нього коштів у сумі 3796 грн 40 коп не визнає. Зазначає, що в процесі примусового виконання по виконавчому провадженню № 65111624 із заробітної плати боржника [PERSON] було утримано кошти в загальній сумі 7490 грн 37 коп., з яких: 3693 грн 97 коп. перераховано стягувачу; 3396 грн 40 коп. перераховано приватному виконавцю Терлеєву І.М. як основну винагороду по виконанню цього виконавчого провадження; 400 грн перераховано приватному виконавцю Терлеєву І.М. як витрати виконавчого провадження. 28.07.2023 ним винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 14.06.2023. 09.10.2023 ним повернуто для позивача стягнену основну винагороду по виконавчому провадженню в сумі 3396 грн 40 коп. Щодо повернення 400 грн, зазначає, що підстав для повернення витрат по виконавчому провадженню законодавством не передбачено, оскільки такі витрати встановлені законодавцем для забезпечення організації та проведення виконавчих дій. Матеріали відзиву містять докази, які підтверджують добровільне виконання приватним виконавцем частини позовних вимог повернення основної винагороди приватного виконавця 3396 грн 40 коп., просить у задоволенні позову до приватного виконавця відмовити. Відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» про розгляд справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься поштове повідомлення про отримання рекомендованого листа. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає про таке. Судом встановлено, що 12.04.2021 приватний виконавець виконавчого округу Хмельницької області Терлеєв І.М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65111624 (а.с. 24) на підставі виконавчого напису № 6548, виданого 12.03.2021 приватним нотаріусам Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіної Я.В. про стягнення з [PERSON] коштів на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» у сумі 30508 грн 50 коп. Відповідно до виконавчого провадження № 65111624 та виконавчого напису № 6548 від 12.03.2021, за рахунок здійснення відрахувань із отриманого [PERSON] заробітку за період з вересня 2021 по вересень 2022 було здійснено такі стягнення: виконавчі дії 400 грн, сума боргу 3693 грн 97 коп., основна винагорода приватного виконавця 3396 грн 40 коп. Це підтверджується даними довідки № 709 від 23.08.2023, виданої виконавчим комітетом відділу освіти, молоді та спорту Полонської міської ради (а.с. 11). Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 14.06.2023, яке набрало законної сили 17.07.2023, у справі № 681/410/23 виконавчий напис від 12.03.2021, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., зареєстрований в реєстрі за № 6548, за яким стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» заборгованость в сумі 30508 грн 50 коп. за укладеним із публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» кредитним договором № 004-29114-120713 від 12.07.2013 визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 9-10). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Терлеєвим І.М. від 28.07.2023 виконавче провадження № 65111624 було закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 34). Як вбачається із платіжної інструкції № 1052 від 09.10.2023, платник [PERSON] здійснив переказ коштів у сумі 3396 грн 40 коп. на рахунок [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , рахунок отримувача [NUMBER] ), вказавши призначення платежу повернення стягнутої основної винагороди за виконавчим провадженням № 65111624 (а.с. 35). Щодо позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» коштів у сумі 3693 грн 97 коп. суд зазначає таке. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як способу захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновку викладені у постанові Верховного Суду України від 25.10.2017 по справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 757/42443/15-ц. Отже, положеннями глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку, якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм ст. 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Оскільки рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 14.06.2023 у справі № 681/410/23, яке набуло чинності 17.07.2023, виконавчий напис від 12.03.2021, вчинений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., зареєстрований в реєстрі за № 6548, за яким стягнуто з [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» заборгованость в сумі 30508 грн 50 коп. за укладеним із публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» кредитним договором № 004-29114-120713 від 12.07.2013 визнано таким, що не підлягає виконанню, слід дійти висновку, що отримані товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» на підставі вказаного виконавчого напису кошти у розмірі 3693 грн 97 коп. підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. При цьому питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» за кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» коштів у розмірі 3693 грн 97 коп., як безпідставно набутих, підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Терлеєва І.М. коштів у сумі 3796 грн 40 коп. суд зазначає таке. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. За змістом\~ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»\~примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених\~Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. При цьому розмір основної винагороди приватного виконавця, порядок та підстави її стягнення, розмір витрат виконавчого провадження та порядок їх визначення, визначені приписами\~ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання сцудових рішень і рішень інших органів» \~ \~ \~ \~Відповідно до положень вказаної статті за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи встановлено, що 12.04.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Терлеєвим І.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65111624, в якій, зокрема, було вирішено стягнути з боржника [PERSON] основну винагороду приватного виконавця у розмірі 3050 грн 85 коп. (а.с. 26). Крім того, постановою приватного виконавця від 12.04.2021 у вказаному виконавчому провадженні були визначені мінімальні витрати на організацію та проведення виконавчих дій у сумі 150 грн 85 коп. (а.с. 28). Також поставною приватного виконавця від 26.07.2022 визначено для боржника [PERSON] додаткові витрати виконавчого провадження у сумі 249 грн 15 коп. (а.с. 32). 08.07.2021 приватним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію, інші доходи боржника (а.с. 29 зворот 30). Отже, у даному випадку стягнення з позивача на користь приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Терлеєва І.М. грошових коштів у сумі 3796 грн 40 коп. ( 3396 грн 40 коп. - основана винагорода приватного виконавця та 400 - витрати виконавчого провадження), пов`язане зі здійсненням приватним виконавцем примусового виконання виконавчого документа. Факт перерахування коштів у сумі 3796 грн 40 коп. за реквізитами приватного виконавця Терлеєва І.М. та їх отримання на підставі вказаних постанов сторонами не заперечується. У відзиві на позовну заяву приватний виконавець вказав, що суму основної винагороди повернув для позивача 09.10.2023 у розмірі 3396 грн 40 коп. Мінімальні витрати виконавчого провадження та додаткові витрати виконавчого провадження на загальну суму 400 грн приватний виконавець не визнає. Суд з приводу повернення стягнутих приватним виконавцем витрат виконавчого провадження та виконавчого збору зазначає про таке. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження», кошти виконавчого провадження складаються з : 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому ст. 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів та витрат виконавчого провадження. Відповідно до п. 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 за № 512/5, витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Розмір та види витрат виконавчого провадження визначаються наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5. Розділом 1 цього наказу зазначено, що саме відноситься до витрат виконавчого провадження. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої влади. У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. Виконавчий збір не відносить до витрат виконавчого провадження. Тлумачення цих норм права дає визначення того, що законодавством передбачені підстави для повернення вже стягнутої суми виконавчого збору, однак не передбачено підстави для повернення витрат виконавчого провадження, оскільки такі витрати встановлені законодавцем для забезпечення організації та проведенням виконавчих дій. Відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено, що витрати виконавчого провадження у розмірі 400 грн. стягувались на законних підставах у рамках відкритого виконавчого провадження ВП № 65111624, на підставі постанови про стягнення витрат виконавчого провадження (постанова від 12.04.2021 та постанова від 26.07.2022). Суд зазначає, що хоча приватним виконавцем 28.07.2023 під час прийняття рішення про закінчення виконавчого провадження і було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, однак, витрати виконавчого провадження не є заходами примусового виконання рішень і Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено можливості їх повернення боржнику. Враховуючи наведене, правові підстави для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням витрат виконавчого провадження відсутні, оскільки такі кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні ст. 1212 ЦК України, а є коштами виконавчого провадження. Ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця чи посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди і витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. З наведених норм права вбачається, що законодавством встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного виконавця щодо стягнення судового збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів. До вказаного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 14.02.2022 у справі № 201/1311/19. З огляду на викладене, у задоволенні позову у частині стягнення витрат на виконавче провадження у розмірі 400 грн слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що в позові до приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Терлеєва І.М. відмовлено, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача, проте з відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сіті фінанс» на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по оплаті судового збору у розмірі 536 грн 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial