Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-12 00:00:00

12 жовтня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 02 липня 2019 року між сторонами було укладено кредитний договір №2001342241601, за умовами якого відповідач отримав кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту в розмірі 30000 гривень на платіжну карту, зобов`язавшись повернути кредит в порядку та на умовах, визначеним договором, зокрема сплатити проценти за користування кредитом та інші обов`язкові платежі. Крім того 18 січня 2022 року між сторонами було укладено кредитний договір №1002071030501, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 70000 гривень строком на 24 місяці, зобов`язавшись повернути кредити в порядку, строки та на умовах, передбачених договором, сплативши проценти за користування кредитом, а також інші обов`язкові платежі. Оскільки позичальник не виконував належним чином взяті на себе договірні зобов`язання із повернення кредиту, в нього станом на 05 липня 2023 року виникла кредитна заборгованість за кредитним №2001342241601 від 02 липня 2019 року в загальному розмірі 81307,45 гривень, з яких: 49999,19 гривень заборгованість за тілом кредиту, 31308,26 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, а за кредитним договором №1002071030501 від 18 січня 2022 року в загальному розмірі 101744,28 гривень, з яких: 66993,58 гривень заборгованість за тілом кредиту, 8,47 гривень заборгованість за процентами, 34742,23 гривень заборгованість за комісією. Посилаючись на те, що в досудовому порядку відповідач не повертає зазначений борг, позивач просив суд задовольнити даний позов та стягнути з відповідача наведену вище кредитні заборгованості, а також судові витрати по справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонами клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не подано, відзив від відповідача до суду не надходив, в зв`язку із чим суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті за наявними матеріалами справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені на ступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини сторін. Судом встановлено, що між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, шляхом підписання відповідачем 02 липня 2019 року Заяви №2001342241601 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб було укладено кредитний договір (далі кредитний договір №2001342241601 від 02 липня 2019 року), згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 30000 гривень (в подальшому збільшено до 49999,19 гривень) на платіжну картку зі сплатою процентів на суму залишку заборгованості (реальна річна процентна ставка 47,88%). Даний факт підтверджується копією вказаної заяви, копією паспорту споживчого кредиту, довідкою про збільшення кредитного ліміту. Як слідує з виписки по картковим рахункам відповідача за період з 02 липня 2019 року по 05 липня 2023 року, відповідач отримав від позивача обумовлені кредитним договором №2001342241601 від 02 липня 2019 року кредитні кошти в повному обсязі шляхом встановлення кредитного ліміту та користувався ними протягом зазначеного періоду. Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем не спростована, що підтверджується і змістом п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Із матеріалів цивільної справи судом встановлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання не виконував, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за кредитним договором №2001342241601 від 02 липня 2019 року, яку позивач своєю письмовою вимогою (повідомленням) від 05 липня 2023 року просив відповідача погасити в досудовому порядку. Однак відповідач таке погашення не здійснив, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість, яку позивач нараховує та просить стягнути в загальному розмірі 81307,45 гривень, з яких: 49999,19 гривень заборгованість за тілом кредиту, 31308,26 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Викладене підтверджується копією письмової вимоги позивача з копією реєстру поштових відправлень, розрахунком заборгованості. 18 січня 2022 року між позивачем, як кредитодавцем, та відповідачем, як позичальником, було укладено кредитний договір №1002071030501, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 70000 гривень, зобов`язавшись повернути кредит щомісячними платежами протягом 24 місяців, тобто до 18 січня 2024 року, сплативши 0,01% річних за користування кредитом, а також комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,99% від суми кредиту щомісяця. Викладені обставини підтверджуються копією заяви відповідача на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка містить наведені умови кредитного договору, копією паспорту споживчого кредиту, підписаного відповідачем, копією платіжної інструкції, а також випискою про рух коштів на рахунку позичальника. Як слідує з виписки по картковим рахункам відповідача за період з 18 січня 2022 року по 05 липня 2023 року, відповідач отримав від позивача обумовлені кредитним договором №1002071030501 від 18 січня 2022 року кредитні кошти в повному обсязі та користувався ними. Дана виписка має статус первинного документа, що підтверджується Переліком типових документів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, а також є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, погашення заборгованості, яка відповідачем не спростована, що підтверджується і змістом п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Із матеріалів цивільної справи судом встановлено, що на відміну від кредитодавця позичальник належним чином свої договірні зобов`язання не виконував, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за кредитним договором №1002071030501 від 18 січня 2022 року, яку позивач своєю письмовою вимогою (повідомленням) від 05 липня 2023 року просив відповідача погасити в досудовому порядку достроково. Однак відповідач таке погашення не здійснив, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість, яку позивач нараховує та просить стягнути в загальному розмірі 101744,28 гривень, з яких: 66993,58 гривень заборгованість за тілом кредиту, 8,47 гривень заборгованість за процентами, 34742,23 гривень заборгованість за комісією. Викладене підтверджується копією письмової вимоги позивача з копією реєстру поштових відправлень, розрахунком заборгованості. Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування». Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони (ст.207 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Зі змісту норм ст.ст.8, 9 Закону України «Про споживче кредитування» слідує, що кредитодавець має право включати до умов кредитного договору обов`язок позичальника сплачувати на користь кредитодавця комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням та поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зокрема у визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Аналогічне положення містить ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Нормою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Оцінюючи дослідженні в ході розгляду справи докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором №2001342241601 від 02 липня 2019 року, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт укладення між сторонами даного договору, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, користувався ним, однак не повернув в порядку ст.530 ч.2 ЦК України, що зумовило виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування ним в наведеному в позові розмірі, що підтверджується підписаними відповідачем Заявою на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, довідкою про збільшення кредитного ліміту з урахуванням на виписку по картковим рахункам відповідача, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог щодо вказаного кредитного договору в повному обсязі. Правомірність висновків суду щодо отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними, а відтак і наявність підстав для їх стягнення у випадку неповернення кредитору підтверджується правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 вересня 2020 року по справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року по справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року по справі №278/2177/15-ц. Вирішуючи позовні вимог про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором №1002071030501 від 18 січня 2022 року, приймаючи до уваги, що в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт укладення між сторонами даного кредитного договору із дотриманням вимог законодавства щодо його змісту та форми, а також встановлено невиконання відповідачем, на відміну від позивача, своїх зобов`язань за даним кредитним договором, що зумовило виникнення у відповідача заборгованості за кредитом, а у позивача права вимагати від відповідача сплати такої заборгованості в тому числі в достроковому порядку, суд приходить до висновку, що і позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості за означеним кредитним договором є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: approved