Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позову зазначає, що 05.03.2020 року позивача було прийнято на роботу на посаду спеціаліста з організаційної культури групи кадрового обліку і підготовки персоналу служби управління персоналом АТ «ЗАлК». 02.11.2021 року позивача переведено на посаду менеджера зі збуту відділу збуту та постачання комерційної служби підрозділу підпорядкування генеральному директору АТ «ЗАлК». 29.07.2022 року позивача звільнено на підставі ст.38 КЗпП України. В день звільнення роботодавцем не було проведено остаточного розрахунку. Згідно з довідкою про доходи від 16.05.2023 року №37 виданою АТ «ЗАлК» відповідач не сплатив позивачеві загальну суму заборгованості по заробітній платі станом на 08.08.2023 року 25\~708,01 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 60\~328,08 гривень. Позивач та його представник, будучи повідомленими судом своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися. Представник позивача надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У судовому засіданні, яке відбулося 23.10.2023 року позов визнав частково у сумі 25708,01 гривень. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 60328 гривень заперечував у зв`язку із не співмірністю із розміром заборгованості по заробітній платні. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною четвертою ст.43\~Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч.7 ст.43 Конституції України). За вимогами ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Стаття 115 КЗпП України та стаття 24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Судом встановлено, що у період, за який позивач просить стягнути заробітну плату, позивач виконував свої трудові обов`язки, проте заробітну плату не отримував. Причини невиплати заробітної плати позивачу є неповажними. У порядку виконання процесуального обов`язку відповідача, унормованого частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, з доведення належним чином виконання своїх обов`язків перед працівником з виплати заробітної плати відповідачем не надано доказів виплати спірної заробітної плати позивача за період роботи з січня 2022 року по день звільнення, а саме: по 29.07.2022 року. Згідно з наказом «Про звільнення» від 29 липня 2022 року №02-051/к, [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, був звільнений 29.07.2022 року, причина звільнення за власним бажанням (а.с.5). Відповідно до довідки про доходи № 37 від 16.05.2023 року, виданої [PERSON] , останній працює на АТ «ЗАлК», форма працевлаштування основна, на посаді менеджера із збуту, має не виплачену заробітну плату за період з січня 2022 року по липень 2022 року у розмірі 25\~708,01 гривень (а.с.6). Право на звернення до суду передбачене ст.233 КЗпП України, за яким у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81\~ЦПК України працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець, у свою чергу, має спростувати факт порушення прав працівника, в тому числі щодо невиплати заробітної плати. Таким чином, розмір заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 2022 року по 29 липня 2022 року складає на загальну суму 25\~708,01 гривень з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, оскільки вже вирахувані обов`язкові платежі та внески у загальному розмірі 19,5% та складають 6227,40 гривень (а.с.6). За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт. У ході судового розгляду не надано відомостей про виплату позивачеві відповідачем заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 2022 року по 29 липня 2022 року, як і не встановлено про наявність вини (умислу) позивача у невиконанні трудових обов`язків на підприємстві, що згідно зі статтями 47, 115-116\~КЗпП України є підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку. За такого суд вважає позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 2022 року по 29 липня 2022 року у розмірі 25\~708,01 гривень обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо позивних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені суд виходить з такого. У відповідності з вимогами ч.1 ст.117\~КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України\~від 08.02.1995року\~№100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому, згідно з пунктом 5 Порядку, основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Згідно порядку у разі відсутності у працівника розрахункового періоду, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. З урахуванням вимог Порядку позивачем була вирахувана середньоденна заробітна плата за спірний період, яка склала 327,87 гривень. За розрахунком наданим позивачем середній заробіток за час затримки складає 60328,08 гривень (327,87 х 184 (календарні дні) = 60328,08). Представник відповідача проти даного розрахунку не заперечував, власного контррозрахунку не надав. За такого суд приймає до уваги розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наданий позивачем. Заяву представника позивача щодо не співмірності вимог про стягнення середнього заробітку сумі заборгованості по заробітній платні суд вбачає необґрунтованою, адже в ст.117 КЗпП України йдеться про обмеження виплати лише строком шість місяців. Будь-яких вимог щодо співмірності виплати із сумою заборгованості по заробітній платі норма не містить. Отже, вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню у повному обсязі. Таким чином, загалом на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за період з 01 січня 2022 року по 29 липня 2022 року у розмірі 25\~708,01 гривень без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 січня 2022 року по 29 липня 2022 року у загальному розмірі 60\~328,08 гривень. На підставі п.2 ч.1 ст.430\~ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць у сумі 10\~000,00 гривень підлягає негайному виконанню. З ч.6 ст.141\~ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п.1 ч.1 ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: approved