Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-13 00:00:00

28 липня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму матеріальних збитків у розмірі 20\~777,16 грн та моральну шкоду у розмірі 20\~000 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи зазначена вище справа була передана до провадження судді Озерянської Ж.М., а в подальшому до провадження судді Новік Л.М. (згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи на підставі ухвали від 14 червня 2021 року про самовідвід судді Озерянської Ж.М.) по справі постановлювалися ухвали, надавалися клопотання, уточнювалися та доповнювалися позовні вимоги, надавалися відзиви, спір по суті не вирішено. У зв`язку з відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, 24 березня 2023 року на підставі розпорядження №37/23 вищезазначена справа передана до провадження судді Васюченка О.Г.. 03 квітня 2023 року постановлено ухвалу про прийняття цивільної справи та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 30 травня 2023 року до участі у справі залучено відповідача Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Мега-Гарант». 28 серпня 2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Ульяненко А.А. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] підтримала свого представника та просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача адвокат Турубаров А.В. заперечував проти задоволення позовних вимог. В позові просив відмовити. Відповідач [PERSON] підтримав свого представника, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. Відповідач ПАТ «СК «Мега-Гарант» в судове засідання не з`явився, про час та дату повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, своїм правом на подачу відзиву не скористався. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача ПАТ «СК «Мега-Гарант. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, дійшов до наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 17 грудня 2018 року близько 17.00 год. в районі буд.45 по вул. Широка у м. Дніпро, сталося ДТП, за участі [PERSON] який, керуючи автомобілем «Опель Вектра» державний номер [NUMBER] , допустив порушення вимог п.13.1 ПДР та скоїв наїзд на автомобіль «Деу Нексія», державний номер [NUMBER] , під керуванням сина позивача, [PERSON] , що рухався попереду нього в попутному напрямку. Під час скоєння ДТП позивач, будучи пасажиром, перебувала на правому передньому сидінні в автомобілі «Деу Нексія», державний номер [NUMBER] , під керуванням її сина [PERSON] .. Внаслідок ДТП [PERSON] отримала тілесні ушкодження. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №199/5/19 від 24.10.2019 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На час розгляду справи в суді вказана постанова є чинною, не скасовувалася, а тому суд вважає встановленим факт вини водія [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди 17 грудня 2018 року. За фактом отримання позивачем тілесних ушкоджень внаслідок ДТП, що мало місце 17 грудня 2018 року, за участі відповідача [PERSON] , слідчим СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Гасимовим Р.С. 28 грудня 2018 року, було внесено до ЄРДР дані про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 286 КК України та розпочато розслідування у кримінальному провадженні №12018040030002988. 27 лютого 2019 слідчий СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Гасимов Р.С. закрив кримінальне провадженні №12018040030002988, оскільки згідно висновку судово-медичної експертизи було встановлено, що позивачу завдані лише легкі тілесні ушкодження із короткочасним розладом здоров`я. Позивач в уточненій та доповненій позовній заяві зазначає, що у зв`язку із посиленням больових синдромів після цього ДТП позивач, 18 грудня 2018 року звернулась до сімейного лікаря Дніпропетровської ЦРЛ [PERSON] із скарго на погіршення самопочуття. Лікар її оглянула та виписала направлення до лікаря невролога Дніпропетровської ЦРЛ. Однак, із-за погіршання стану здоров`я, [PERSON] вже 18 лютого 2019 року викликала до дому карету швидкої допомоги і була шпиталізована до Дніпропетровської ЦРБ де перебувала на стаціонарному лікуванні аж до 09 січня 2019 року, а в подальшому, до кінці квітня 2019 року, позивач проходила амбулаторне лікування за місцем свого проживання, під наглядом домашнього лікаря. Згідно виписки із історії хвороби стаціонарного хворого хірургічного відділення встановлено, що [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні з 20 грудня 2018 року по 09 січня 2019 року, з діагнозом: ЧМТ, струс головного мозку, забій шийного відділу хребта, після травматичний остеохондроз шийного, грудного та поперекового відділів хребта на тлі травми по типу хлистової, хребта. Також, суду надані копії товарних та фіскальних чеків, які містяться в матеріалах справи, витрат [PERSON] на лікарські препарати. В судовому засіданні встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Опель Вектра»\~державний номер\~ [NUMBER] , [PERSON] на момент скоєння зазначеної ДТП, була забезпечена у ПАТ «СК «Мега-Гарант», що підтверджено Полісом № АМ/3630126 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Та оскільки [PERSON] не визнавав, що [PERSON] постраждала внаслідок ДТП яка сталась 17 грудня 2018 року за його участі як водія транспортного засобу підвищеної небезпеки, то позивач не подавала заяв до ПАТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» про відшкодування завданих їй матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди понесених внаслідок цієї ДТП тому що не було рішення суду про причинно-наслідковий зв`язок між цими подіями. В свою чергу [PERSON] , достовірно знаючи, що тілесні ушкодження [PERSON] отримала внаслідок ДТП за його участі, не повідомив страхову компанію ПАТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» про факт отримання нею тілесних ушкоджень як учасника вказаної ДТП, а от же позивач вважала, що не має права подавати заяву до ПАТ «Страхова компанія «Мега-Гарант» про відшкодування завданих їй матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди. Розмір моральної шкоди в сумі 20 000 гривень, позивач обґрунтовує тривалістю свого лікування та понад 5 місячним реабілітаційним періодом по відновленню свого попереднього фізичного стану із розрахунку 4 000 тисячі гривень на місяць. Оскільки, внаслідок отриманих травм, позивач понад 5 місяців була позбавлена можливості повноцінного людського життя, не мала змоги виконувати хатню роботу, по-господарству. Позивач зазначає, що постійно відчувала себе тяґарем для сім`ї, адже усі члени її родини, були вимушені постійно допомагати їй, виконуючи її хатню роботу та оберігаючи її від зайвих навантажень. Це відчуття безпорадності постійно гнітило позивача, що призводило до депресійного стану. Також, позивач в своєму уточненому позові наголошувала на тому, що вона є пенсіонеркою за віком і окрім отримуваної мінімальної пенсії, інших джерел матеріальних прибутків не має, що відповідач [PERSON] на всьому етапі лікування та в подальшому в період реабілітації, ніякої матеріальної допомоги позивач не надавав, хоча знав, що вона перебувала на лікуванні в Дніпропетровській ЦРЛ та потребувала фінансової допомоги, а отримавши постанову слідчого про закриття кримінального провадження, відмовився від подальшого спілкування та переговорів із нею, стосовно відшкодування завданої їй шкоди. Відповідачем [PERSON] був наданий відзив з урахуванням уточненої позовної заяви в якому зазначав, що він не погоджується із позовними вимогами про солідарне стягнення матеріальних збитків в розмірі 20\~777,16 грн та моральних збитків в розмірі 20\~000 грн з нього та ПАТ «СК «Мега-Гарант», а також судових витрат по справі, оскільки саме з ПАТ «СК «Мега-Гарант» повинно бути стягнено відшкодування на користь позивача, так як він [PERSON] є неналежним відповідачем. Також, відповідач вважав, що позивачем не доведено його вину в причинені позивачу матеріальної та моральної шкоди та не надано цьому відповідних доказів. В тому числі відповідач вважає, що не зважаючи на те, що він дійсно був визнаний винним у скоєнні ДТП від 17 грудня 2018 року, це не означає, що саме він спричинив матеріальну та моральну шкоду відповідачу. В тому числі зазначив, що в автомобілі, з яким він зіткнувся, пасажирів не було та ніхто із присутніх на місці пригоди не скаржився на стан здоров`я, ніхто не претендував на статус «потерпілої від ДТП» тощо. З урахуванням зазначеного [PERSON] просив відмовити [PERSON] в задоволення цивільного позову про солідарне відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами є деліктними та регулюються відповідними нормами ЦК України. Так, положеннями частини 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом 1 частини 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до вимог частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною п`ятою цієї статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У відповідності до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 1 березня 2013 року роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Правовідносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспорт них засобів» (надалі Закон), що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», забезпечений транспортний засіб транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Відповідно до приписів статей 9, 22-31, 35, 36 Закону №1961-IV у разі страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23 Закону №1961-IV). Згідно ст. 24 вказаного Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Відповідно до п. 22.1\~ст. 22 Закону №1961-IV\~при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю майну третьої особи. Згідно п. 37.1.4 ст. 37 Закону 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 року справа №465/4287/15/, потерпілий в межах строків, передбачених п. 37.1.4 ст. 37 Закону має здійснити своє волевиявлення про захист свого порушеного права шляхом подання заяви про страхове відшкодування до страховика або шляхом звернення із позовною заявою до суду. Судом встановлено, що 28 липня 2020 року [PERSON] , в передбачені, Законом №1961-IV, строки звернулася до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП.. Враховуючи те, що ДТП відбулось 17 грудня 2018 року, а госпіталізована позивач була 20 грудня 2018 року, та в подальшому лікувалась амбулаторно, згідно виписки №15029 із медичної картки стаціонарного хворого хірургічного відділення, з діагнозом: ЧМТ, струс головного мозку, забій шийного відділу хребта, після травматичний остеохондроз шийного, грудного та поперекового відділів хребта на тлі травми по типу хлистової, хребта, то можна дійти до висновку, що вказану травму позивач отримала внаслідок вказаного ДТП. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідача ПАТ «СК «Мега-Гарант» на користь позивача завдану в наслідок ДТП матеріальну шкоду у розмірі 20\~777,16 грн. Також, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Отже, вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд вважає що внаслідок зазначеної ДТП позивачу було спричинено моральну шкоду, однак, зазначений у позовній заяві розмір в 20 000 грн. є необґрунтованим, відсутній розрахунок такої суми моральної шкоди, а тому суд вважає можливим задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди частково в розмірі 5 000,00 грн, в задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з ПАТ «СК «Мега-Гарант» на користь [PERSON] матеріальну шкоду завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 20 777,16 грн., з [PERSON] стягнути на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 5 000,00 грн, у задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - відмовити. Згідно ч. 1 ст. 141 ст. ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення судового збору суд вважає за необхідним стягнути стягнути судові витрати по сплаті судового збору на користь [PERSON] з ПАТ «СК «Мега-Гарант» в сумі 840,80 грн та з [PERSON] в сумі 210,20 грн, решту сплаченого судового збору залишити за позивачем [PERSON] .. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial