Jurisdiction: civil
Date: 2023-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що вона з 17.01.2014 року перебуває з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно договору купівлі-продажу від 20.08.2020 року відповідачем був придбаний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який не є спільною сумісною власністю подружжя, так як грошові кошти на придбання будинку відповідач отримав з місцевого бюджету за особисті заслуги перед державою, а саме за те, що з 22.03.2016 по 02.08.2016 року він брав участь в антитерористичній операції. Після придбання будинку вся родина зареєструвалася в ньому та переїхала туди на постійне проживання. З 24.02.2022 року по 20.02.2023 року відповідач проходив службу в ЗСУ і після повернення додому почав зловживати алкогольними напоями, провокувати безпідставні сварки в родині. Вказує, що окремою погрозою відповідача на її адресу та дітей було виселення їх з будинку, оскільки вони не є власниками. З серпня 2023 року відповідач почав наполягати на тому, щоб вона та діти виїхали з будинку, мотивуючи це тим, що він має намір проживати там один. Користуючись правом власника житла, відповідач зняв її із зареєстрованого місця проживання і тепер вона не може зареєструватися, оскільки не має у власності або користуванні іншого житла. Вважає, що вона має право на подальше користування вказаним житловим будинком, а також отримання у власність 1/3 частини будинку, оскільки своїми діями вона сприяла отриманню відповідачем грошових коштів для придбання будинку, а саме під час проходження ним військової служби вела домашнє господарство, була вагітною та виховувала малолітню дитину, займалася побутовими, сімейними справами щодо забезпечення гідних умов для проживання та розвитку спільних дітей, морально підтримувала чоловіка під час телефонних розмов та його короткочасних відпусток. А тому просить суд визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з надвірними будівлями, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 5924787100:01:007:0332 та належать на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.08.2020 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Нагорною Н.В. за №5107 та визнати за нею право користування вказаним житловим будинком з правом державної реєстрації місця проживання. У поданому до суду представником відповідача [PERSON] відзиві на позовну заяву представник просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що під час реєстрації договору купівлі-продажу будинку позивачем надано згоду, в якій зазначено, що відповідач є її чоловіком та кошти отримані ним відповідно до постанови КМУ №719 від 19.10.2016 року витрачаються на придбання нерухомого майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] та будуть його особистою приватною власністю. Дана згода підписана 20.08.2020 року та засвідчена приватним нотаріусом Нагорною Н.В. У договорі купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 20.08.2020 року також зазначено, що [PERSON] набув житловий будинок та земельну ділянку в особисту приватну власність. Зазначає, що посилання позивача на ч. 3 ст. 57 СК України, згідно якої суд може визнати за другим з подружжя право на частку премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (веденням домашнього господарства, вихованням дітей) сприяв їх одержанню, є безпідставним, оскільки отримані відповідачем грошові кошти в розмірі 350000 грн є одноразовою матеріальною цільовою грошовою допомогою, а не премією та нагородою. Щодо тверджень позивача про те, що під час перебування відповідача в АТО вона виховувала його дитину, була вагітна другою дитиною та вела домашнє господарство, відповідач звертає увагу суду на те, що з моменту реєстрації шлюбу з 2014 по 2021 рік сторони проживали у матері відповідача [PERSON] , яка допомагала позивачу у веденні всіх домашніх справ та вихованні дітей. На даний час, не зважаючи на те, що відповідач є власником житлового будинку, він в ньому не проживає, оскільки позивач створює умови, в яких він не може там жити. Також відповідач заперечує проти визнання за позивачем права користування житловим будинком, так як він є власником та в подальшому не має наміру спільно проживати з позивачем як чоловік та дружина. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, та просили відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2\~ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою\~ст. 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 17.01.2014 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 17,18,19). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.08.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Нагорною Н.В., [PERSON] прийняв (купив) в особисту приватну власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташований на приватизованій земельній ділянці загальною площею 0,0500 га, кадастровий номер 5924787100:01:007:0332 (а.с. 20-23,24). Під час реєстрації даного договору купівлі-продажу житлового будинку [PERSON] надано нотаріально засвідчену заяву про згоду, якою вона повідомляє, що їй відомо про намір чоловіка [PERSON] купити житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 5924787100:01:007:0332. Кошти, що витрачаються на придбання зазначеного нерухомого майна є його особистою приватною власністю, так як надані на підставі Постанови КМУ від 19.10.2016 року за №719 «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей», отже житловий будинок та земельна ділянка будуть його особистою приватною власністю. Будь-яких претензій відносно даного нерухомого майна не має та мати не буде, в суд по даному питанню звертатися не буде. Повідомляє, що подальше розпорядження житловим будинком та земельною ділянкою буде здійснюватися її чоловіком [PERSON] , за ціну та на умовах на його розсуд (а.с. 25). Як вбачається з Витягів з реєстру територіальної громади [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 07.10.2020 року, [PERSON] знята з реєстрації 28.08.2023 року (а.с. 32,33). Згідно копії довідки №367 від 22.02.2023 року [PERSON] з 24.02.2022 року по 03 липня 2022 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України (а.с. 45). Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою сторін, знає родину [PERSON] три роки, з того часу як вони придбали будинок. Зазначила, що чула як вони скандалили у дворі, бився посуд, кричали діти та приїздила поліція. Це було в травні 2023 року. З їх слів їй відомо, що кошти на будинок дав [PERSON] . [PERSON] займається [PERSON] , він односельчан їй відомо, що вона виписана з будинку. Коли вона чула їх сварки, то [PERSON] кричав, що то його будинок. Їй відомо, що [PERSON] був у ЗСУ, зі слів [PERSON] , надсилав їй кошти. Вказала, що [PERSON] працює на 2-4 роботах. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає сторін близько 3 років, є їх сусідом. Йому відомо, що будинок ними придбаний за кошти, що виділили [PERSON] за участь в АТО. Зазначив, що спочатку вони проживали нормально, потім [PERSON] пішов в ЗСУ, а позивач проживала в будинку з дітьми, поралася по господарству, зробила ремонт, рубала сама дрова, їздила в місто на роботу першим автобусом. Коли між [PERSON] та [PERSON] були сварки, його дружина забирала їх дітей до себе. Зазначив, що зі слів [PERSON] йому відомо, що він виписав дружину з будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або задоступну дляних платувідповідно дозакону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~ст. 150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У\~ст. 7 ЖК України\~передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Як було встановлено судом та не оспорюється сторонами, на підставі постанови КМУ №719 від 19.10.2016 року «Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей» відповідач [PERSON] отримав в особисту приватну власність кошти на придбання житлового будинку та відповідно до договору купівлі-продажу набув в особисту приватну власність житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , як на підставу своєї вимоги про визнання за нею права власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку, посилалася на ч. 3 ст. 57 СК України, якою визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Проте, відповідно до Порядку забезпечення житлом учасників антитерористичної операції та операції об`єднаних сил на 2016-2021 роки, затвердженого рішенням Сумської міської ради від 07.07.2016 року №954-МР, зазначено, що учасникам антитерористичної операції та членам сімей загиблих учасників антитерористичної операції надається одноразова цільова матеріальна допомога разова грошова виплата, що надається на придбання житла згідно з вимогами Порядку за рахунок коштів бюджету Сумської міської об`єднаної територіальної громади, розмір якої визначається згідно з рішенням Сумської міської ради. Однією з вимог надання грошових коштів згідно зазначеного Порядку є придбання житла без права укладення договору на правах спільної сумісної або часткової власності з іншими особами. Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1\~ст.\~57\~СК України\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: 1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного ж подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] . Разом з тим, суд дійшов висновку, що визнання за позивачем [PERSON] права користування зазначеним житловим будинком з правом державної реєстрації місця проживання, є можливим і належним способом захисту її права. А тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати у справі, суд керується положеннями\~статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1073,60 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного і

Outcome: partial